ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

. 16 липня 2026 року 	м. Полтава	Справа № 440/4893/26	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чеснокової А.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту екології та природних ресурсів Полтавської обласної військової адміністрації про визнання протиправним та скасування наказу, - 

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту екології та природних ресурсів Полтавської обласної військової адміністрації в якій просить:
визнати протиправним наказ № 26-о від 23 березня 2026 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади головного спеціаліста відділу моніторингу довкілля та поводження з відходами Управління природокористування та моніторингу довкілля Департаменту екології та природних ресурсів Полтавської обласної військової адміністрації шостого рангу державного службовця (категорія "В") та поновити ОСОБА_1 на цій посаді;
стягнути з Департаменту екології та природних ресурсів Полтавської обласної військової адміністрації на мою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 25 березня 2026 року по день винесення судового рішення..
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що наказ про звільнення є незаконним та підлягає скасуванню, у зв`язку з порушенням визначеної законом процедури такого звільнення. Зокрема, відповідачем не була взята до уваги заява позивача від 24.03.2026 про її згоду на переведення на запропоновану позивачу посаду. При цьому, не враховано професійну підготовку та професійні компетентності позивача, а також переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством право про працю, а саме те, що позивач є єдиним годувальником для своєї неповнолітньої дитини.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.04.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 07.05.2026 заперечення відповідача щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження залишено без задоволення.
13.05.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача проти позовних вимог заперечував, просив у їх задоволенні відмовити. Вказував на те, що позивачу вручене повідомлення про заплановане скорочення 16.02.2026, про що є відповідна відмітка та запропоновано надати до 10.03.2026 заяву про згоду або заперечення щодо переведення на запропоновану посаду. Проте, позивач, у вказаний термін цим правом не скористалась. Вказує, що на дату звільнення позивача 25.03.2026, запропонована вакантна посада була вже зайнята. Крім того, вказує на те, що у особовій картці позивача відсутні відомості, щодо розірвання шлюбу чи статусу одинокої матері. Звертає увагу, що навпаки записи особової картки містять відомості щодо сімейного стану позивача: «заміжня». Зазначає, що відповідно до відомостей з декларацій державного службовця, поданих позивачем, до Єдиного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зазначено інформацію щодо отримання аліментів у 2024-2026 роках. У зв`язку з чим, представник відповідача стверджував, відповідач діяв виключно у межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, не допускаючи при цьому жодних порушень прав та законних інтересів позивача.
Справу за вказаним позовом розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини четвертої статті 229 вказаного Кодексу.
Дослідивши письмові докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
13 січня 2004 року згідно з наказом Nє 2-0 від 13. 01.2004 року позивача призначено на посаду головного спеціаліста-держінспектора відділу екологічного контролю природно-техногенної безпеки та відходів за підсумками проведення конкурсу з присвоєнням рангу державного службовця Держуправління екоресурсів в Полтавській області.
Додатком до розпорядження тимчасово виконувача обов`язків обласної військової адміністрації від 09.10.2025 Nє 809 «Про внесення змін до начальника облвійськадміністрації від 01.08.2023 Nє 511» затверджено Перелік структурних підрозділів Полтавської обласної державної (військової) адміністрації та штатну чисельність структурних підрозділів Полтавської обласної військової адміністрації (пункт 1 Розпорядження). Так, Департаменту екології та природних ресурсів Полтавської обласної державної адміністрації визначено граничну чисельність в 20 осіб. 
Відповідно до зазначеного розпорядження керівників структурних підрозділів Полтавської обласної державної (військової) адміністрації, у яких змінюється штатна чисельність, зобов`язано подати на затвердження начальнику Полтавської обласної військової адміністрації проекти структур та штатних розписів в межах визначеної граничної чисельності в установленому законодавством порядку до 01.11.2025. Департаментом здійснено заходи щодо розроблення та подання для затвердження проєктів структури та штатного розпису. 
Наказом виконуючого обов`язки директора Департаменту екології та природних ресурсів Полтавської обласної державної (військової) адміністрації від 30.10.2025 №45-о ліквідовано відділ моніторингу довкілля та поводження з відходами Департаменту екології та природних ресурсів Полтавської обласної державної (військової) адміністрації (5 штатних одиниць) та затверджену подальшу структуру Департаменту.
Структуру Департаменту затверджено виконувачем обов`язків начальника обласної військової адміністрації 17.11.2025. 
Штатний розпис затверджено з кількістю в 20 штатних одиниць. Департаментом проведено класифікацію посад державної служби та отримано висновок щодо її погодження від Західного міжрегіонального управління НАДС листом від 26.12.2025 Nє 992/15/02-02/25.
Наказом виконуючого обов`язки директора Департаменту від 04.02.2026 №39 введено в дію з 04.02.2026 структуру Департаменту екології та природних ресурсів Полтавської обласної військової (державної, адміністрації з чисельністю 20 (двадцяти) штатних одиниць, затверджену начальником Полтавської обласної військової адміністрації 18.11.2025.
16.02.2026 позивача ознайомлено з повідомленням про заплановане скорочення. В якому зазначалось, що ви підлягаєте звільненню із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» по закінченню 30 календарних днів з дня попередження з виплатою вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. З дня повідомлення і до дня звільнення Ви зобов?язані виконувати свої обов`язки в повному обсязі, дотримуватись регламенту роботи Департаменту та Правил внутрішнього службового розпорядку. Разом з повідомленням про заплановане звільнення пропонуємо Вам зайняти вакантну посаду державної служби в Департаменті - головного спеціаліста відділу забезпечення реалізації державної політики Управління забезпечення реалізації державної політики та організаційної роботи, посада постійна, посадовий оклад - 20 795грн. (сім`я посади - 24-VII-2). У разі прийняття пропозиції про переведення просимо Вас не пізніше 10.03.2026 подати відповідну заяву. У разі відмови - у той самий термін повідомити про прийняте рішення.
Як зазначає позивач, після закінчення 30-ти денного терміну (до 16.03.2026) вона продовжувала працювати на займаній посаді, що було підставою для її переконання, що підсумкове рішення щодо її звільнення за скороченням чисельності штату не прийнято та трудові відносини з роботодавцем продовжено на невизначений термін.
При цьому, 24.03.2026 позивач подала заяву про її згоду на переведення на запропоновану в повідомленні посаду.
Наказом від 23.03.2026 № 26-0 позивача звільнено із займаної посади головного спеціаліста відділу моніторингу довкілля та поводження з відходами у правління природокористування та моніторингу довкілля Департаменту екології та природних ресурсів Полтавської обласної державної адміністрації 25 березня 2026 року, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».
Позивач вважає, що відповідачем було протиправно прийнято відповідний наказ, оскільки не було враховано заяву про згоду на переведення на запропоновану посаду, не враховано приписи абзацу 2 частини 3 статті 87 Закону №889-УШ та статті 42 КЗпП України стосовно переважного права на залишення на роботі ( зокрема кваліфікацію на знання позивача, а також факт того, що позивач є єдиним годувальником її неповнолітньої дочки). У зв`язку з чим і звернулася до суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 12.10.2015 № 889-VIII.
Підстави для припинення державної служби визначені у статті 83 Закону України «Про державну службу», пунктом 4 частини першої якої передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
За правилами частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення, на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Відповідно до частини другої статті 49-2 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Частиною шостою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Отже, за наведеним вище правовим регулюванням підставою для попередження про звільнення та подальше звільнення державного службовця є, зокрема, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.
За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.
Таким чином, процедура звільнення державного службовця у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент ознайомлення позивача із попередженням про наступне вивільнення, а так само і на момент видачі оскаржуваного наказу в цій справі врегульована нормами Закону України «Про державну службу», що виключає застосування до спірних правовідносин КЗпП України.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 09 червня 2022 року у справі № 380/3269/20, від 28 липня 2022 року у справах № 140/6353/20, № 380/3613/20, № 380/3645/20, № 380/3655/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 380/3764/20.
За ініціативою суб`єкта призначення відповідно до частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» однією з підстав для припинення державної служби є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Наведене свідчить, насамперед, про можливість у суб`єкта призначення розірвати трудовий договір з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу з будь-яким державним службовцем.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 420/3541/20
При цьому, Верховний Суд у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 зазначив, що право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу.
Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 10 Постанови Пленуму від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», зміни в організації виробництва і праці - це раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадження передових методів, технологій тощо.
Рішення роботодавця про «зміни в організації виробництва і праці» може бути зумовлене різними причинами, зокрема, вдосконаленням, перепрофілюванням виробництва, зменшенням обсягу виробництва продукції (надання послуг), фінансовою неспроможністю, стратегією розвитку бізнесу, відповідно, це зумовлює зменшення кількості працівників певних професій і спеціальностей, необхідних для виконання роботи.
У постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц та від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц зазначено, що суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.
Згідно зі статтею13 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованою Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено.
Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 753/9240/18 при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.
Судом встановлено, що наказом виконуючого обов`язки директора Департаменту екології та природних ресурсів Полтавської обласної державної (військової) адміністрації від 30.10.2025 №45-о ліквідовано відділ моніторингу довкілля та поводження з відходами Департаменту екології та природних ресурсів Полтавської обласної державної (військової) адміністрації (5 штатних одиниць) та затверджену подальшу структуру Департаменту.
Як зазначалось вище, позивач займала посаду головного спеціаліста відділу моніторингу довкілля та поводження з відходами у правління природокористування та моніторингу довкілля Департаменту екології та природних ресурсів Полтавської обласної державної адміністрації.
Відповідно до структури Департаменту, введеного в дію наказом від 04.02.2026 та наказу від 30.10.2025 №45-о, відділ моніторингу довкілля та поводження з відходами Департаменту екології та природних ресурсів Полтавської обласної державної (військової) адміністрації, в якому позивач займала посаду головного спеціаліста, ліквідовано.
Як встановлено матеріалами справи, у зв`язку зі скороченням займаної позивачем посади державної служби 16.02.2026 останньому було вручено письмове попередження про наступне звільнення.
Одночасно з попередженням відповідачем виконано обов`язок щодо пропонування іншої посади державної служби. Так, позивачу було запропоновано вакантну посаду головного спеціаліста відділу забезпечення реалізації державної політики Управління забезпечення реалізації державної політики та організаційної роботи Департаменту, яка є постійною, із визначеним посадовим окладом у розмірі 20 795 грн та відповідною сім`єю посад (24-VII-2).
Крім того, у зазначеному попередженні позивачу було запропоновано у строк до 10.03.2026 повідомити роботодавця про прийняття або відмову від запропонованої посади шляхом подання відповідної заяви.
Також у попередженні містилося роз`яснення про те, що у разі неприйняття пропозиції щодо переведення після спливу тридцяти календарних днів із моменту вручення попередження державну службу буде припинено на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».
Із наявної у матеріалах справи копії попередження вбачається, що позивач був належним чином ознайомлений із його змістом, про що свідчить власноручний підпис без будь-яких зауважень чи заперечень щодо його отримання, змісту або порядку вручення.
При цьому судом встановлено, що із заявою про згоду на переведення на запропоновану вакантну посаду позивач звернувся лише 24.03.2026, тобто після закінчення визначеного роботодавцем строку для надання відповіді та після спливу тридцятиденного строку з дня попередження про наступне звільнення.
За таких обставин суд доходить висновку, що відповідачем було забезпечено позивачу реальну можливість продовження проходження державної служби шляхом переведення на іншу вакантну посаду, однак позивач не скористався наданим йому правом у межах установлених строків.
Оцінюючи правомірність застосованої відповідачем процедури звільнення, суд враховує, що на момент виникнення спірних правовідносин діяла редакція Закону України «Про державну службу», яка спеціально врегульовувала порядок припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.
Отже, законодавець пов`язує можливість припинення державної служби не виключно із скороченням чисельності або штату державних службовців, а й із самостійною підставою — скороченням конкретної посади державної служби, що є наслідком зміни структури або штатного розпису державного органу.
Таким чином, для застосування пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» достатнім є встановлення факту скорочення відповідної посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу, за умови дотримання суб`єктом призначення встановленої законом процедури звільнення.
Щодо доводів позивача про наявність у неї переважного права на залишення на роботі у зв`язку з більш високим рівнем кваліфікації, а також у зв`язку з тим, що вона є єдиним годувальником неповнолітньої дитини, суд зазначає таке.
Насамперед суд звертає увагу, що відповідно до положень статей 72-77 Кодексу адміністративного судочинства України саме сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а встановлення юридично значимих обставин здійснюється виключно на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів.
Посилаючись на наявність переважного права на залишення на роботі, позивач зазначає, що є єдиним годувальником неповнолітньої дитини.
Однак такі доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Як встановлено судом, кадрове забезпечення державної служби здійснюється на підставі документів, що містяться в особовій справі державного службовця. Саме ці документи є офіційним джерелом інформації для роботодавця щодо відомостей про особу державного службовця, у тому числі його сімейного стану, складу сім`ї та інших обставин, які можуть мати значення під час проходження державної служби.
Обов`язок щодо своєчасного повідомлення роботодавця про зміну персональних даних та подання відповідних підтвердних документів покладається безпосередньо на державного службовця.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до відомостей особової справи позивача ( особова картка державного службовця №35) інформація про розірвання шлюбу відсутня.
Натомість у матеріалах справи міститься копія свідоцтва про народження дитини, у якому у графі «батько» зазначено ОСОБА_2 .
При цьому останнє оновлення особової картки державного службовця здійснювалося у 2023 році, у якій позивач власноруч підтвердила правильність зазначених у ній відомостей, зокрема сімейний стан «заміжня», що засвідчено її підписом та датою ознайомлення.
Суд також враховує положення пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9, відповідно до якого одинокою матір`ю вважається жінка, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.
Таким чином, визначальним критерієм набуття статусу одинокої матері є не сам факт розірвання шлюбу або окремого проживання батьків дитини, а фактичне виховання та утримання дитини без участі батька.
Разом із тим матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували, що позивач самостійно здійснює утримання дитини без участі її батька.
Навпаки, як встановлено судом, відповідно до відомостей, що містяться у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у деклараціях позивача за 2024, 2025 та 2026 роки відображено отримання аліментів.
Факт отримання аліментів свідчить про участь батька дитини у її матеріальному забезпеченні та, відповідно, спростовує твердження позивача про те, що вона є єдиним годувальником дитини.
Крім того, суд бере до уваги, що матеріали справи не містять відомостей про отримання позивачем тимчасової державної допомоги на дитину відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 22.02.2006 №189 «Про затвердження Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме», що також не підтверджує наявність обставин, на які посилається позивач.
Також судом встановлено, що позивач не зверталася до роботодавця із заявами про надання додаткової соціальної відпустки як одинокій матері відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки», що додатково свідчить про відсутність документально підтвердженого статусу одинокої матері під час проходження державної служби.
За таких обставин суд доходить висновку, що станом на момент прийняття оскаржуваного рішення роботодавець об`єктивно не мав правових та фактичних підстав вважати позивача одинокою матір`ю або єдиним годувальником неповнолітньої дитини, а відтак зазначені доводи не можуть свідчити про порушення відповідачем вимог трудового законодавства.
Щодо тверджень позивача про більш високий рівень її кваліфікації та сумлінне виконання посадових обов`язків, суд зазначає таке.
Матеріали справи свідчать, що протягом проходження державної служби щодо позивача відкривалося дисциплінарне провадження за фактом порушення трудової дисципліни, відповідно до наказу директора Департаменту Сергія Олейнікова від 04.11.2024 №56-о.
При цьому, хоча таке дисциплінарне провадження у подальшому було закрито без застосування дисциплінарного стягнення (наказ директора ОСОБА_3 від 01.12.2024 №50), сама наявність дисциплінарного провадження не свідчить про безумовне підтвердження бездоганного виконання посадових обов`язків або наявність переваг перед іншими державними службовцями.
Також судом встановлено, що за час проходження державної служби позивачу присвоювалися чергові ранги державного службовця відповідно до пунктів 5 та 9 Порядку присвоєння рангів державних службовців, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 року №306 «Питання присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями».
Водночас присвоєння чергового рангу є звичайною процедурою проходження державної служби та здійснюється після закінчення встановленого законом строку служби з урахуванням результатів оцінювання службової діяльності. Сам по собі факт присвоєння чергового рангу не свідчить про винятково високий рівень професійної компетентності державного службовця чи наявність у нього переваг перед іншими працівниками.
Суд також враховує, що матеріали особової справи не містять доказів участі позивача у конкурсах на зайняття вакантних посад вищої категорії, документів про службове просування, відомостей про дострокове присвоєння рангу, нагородження, заохочення чи інших об`єктивних показників, які б могли свідчити про істотно вищий рівень професійної кваліфікації порівняно з іншими працівниками.
При цьому жодних інших належних та допустимих доказів, які б об`єктивно підтверджували наявність у позивача більш високої продуктивності праці, вищої кваліфікації, переважного рівня професійної підготовки або інших обставин, що відповідно до законодавства надають переважне право на залишення на роботі, суду не надано.
Таким чином, доводи позивача щодо наявності у неї переважного права на залишення на роботі ґрунтуються виключно на власному суб`єктивному розумінні відповідних обставин та не підтверджуються належними, допустимими і достатніми доказами.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем дотримано усіх передбачених спеціальним законодавством процедурних гарантій припинення державної служби, а саме: позивача своєчасно та у письмовій формі повідомлено про наступне звільнення не пізніше ніж за тридцять календарних днів; одночасно запропоновано наявну вакантну посаду державної служби; роз`яснено правові наслідки неприйняття пропозиції щодо переведення; забезпечено можливість реалізації права на продовження проходження державної служби. Не було допущено процедурних порушень при попередженні про звільнення, та самому звільненні позивача, які мали б наслідком для висновку про незаконність самого звільнення позивача з посади. 
Підсумовуючи наведене, суд вважає, що наказ відповідача є таким, що відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки прийнятий з дотриманням приписів статті 87 Закону України «Про державну службу», а тому не підлягає скасуванню судом.
Позовні вимоги в частині присудження середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є похідними від вимоги про скасування наказу про звільнення позивача, а тому, також задоволенню не підлягають
Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем доведено, що звільнення позивача відбулось із дотриманням чинного законодавства, підстава звільнення визначена правильно, процедура звільнення дотримана.
З урахуванням викладеного, системно проаналізувавши положення чинного законодавства України та надавши оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову та відсутність підстав для його задоволення.
Враховуючи положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 2, 9, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Департаменту екології та природних ресурсів Полтавської обласної військової адміністрації (вул.Кісельова (Зигіна), 1, м. Полтава, Полтавська область, 36014, код ЄДРПОУ 38719424) про визнання протиправним та скасування наказу відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	А.О. Чеснокова