ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року місто Київ
Справа № 757/18912/24-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6421/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Желепи О.В.,
суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О., 
представника позивача ОСОБА_4, представника відповідача Сперкач С.В. 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Сперкач Сергій Володимирович, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2025 року, ухвалене у складі судді Литвинової І.В., у справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01 серпня 2022 року у розмірі 24 689,00 доларів США, що виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язання за договором.
Позов обґрунтовано тим, що 01 серпня 2022 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 отримав грошові кошти в іноземній валюті у сумі 10 000,00 євро та 24 689,00 доларів США.
ОСОБА_2 зобов`язався повернути отримані кошти у строк до 01 жовтня 2022 року, однак зобов`язання у частині повернення 24 689,00 доларів США не виконав, що стало підставою для звернення позивача до суду.
ОСОБА_2 подано зустрічний позов до ОСОБА_3 , у якому він просив визнати недійсним договір позики від 01 серпня 2022 року в частині надання 24 689,00 доларів США.
Зустрічний позов мотивовано тим, що, на думку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 обманув його та, використовуючи скрутне становище, в яке він потрапив, шляхом психологічного тиску примусив підписати договір позики від 01 серпня 2022 року і заяву про отримання позики у розмірі 24 689,00 доларів США, хоча фактично такі кошти йому не передавалися.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2025 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01 серпня 2022 року у розмірі 24 689,00 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 9 770,35 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Сперкача С.В. 29 грудня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити повністю в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що скаржник не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ним не надано доказів недійсності правочину, адже в зустрічній позовній заяві є опис всіх обставин, які підтверджують, що договір позики є безгрошовим, який укладено у зв`язку зі збігом тяжких обставин та психічного тиску, на підтвердження надано відповідні докази.
Зазначає, що судом І інстанції взагалі не наведено доказів/тверджень на спростування доводів зустрічної позовної заяви та доказів які надані на її підтвердження та на підставі яких суд їх відхиляє.
ОСОБА_2 вважає, що ним надано достатньо доказів, які підтверджують, що договір позики про нібито отримання 24689 доларів США насправді є безгрошовим, укладений внаслідок психічного тиску та тяжких для нього обставин, а саме, через боргові зобов`язання перед ОСОБА_3 в розмірі 350 тис. дол.
Стверджує, що в оскаржуваному рішенні судом І інстанції взагалі не наведено жодного спростування та правової оцінки доводам та доказам, поданим відповідачем на підтвердження зустрічних позовних вимог, в задоволенні яких судом відмовлено безпідставно.
З викладеного вбачається, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про доведеність позовних вимог та наявність правових підстав, щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики. Викладені у рішенні висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає повному скасуванню та ухваленню нового судового рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в повному обсязі.
У відзиві ОСОБА_3 не погоджується із аргументами апеляційної скарги ОСОБА_2 на оскаржуване рішення.
Зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням всіх матеріальних та процесуальних норм права. Відповідач в апеляційній скарзі посилається на порушення судом матеріальних та процесуальних норм права, проте не вказує на конкретні норми, що на його думку були порушені.
Стверджує, що суд першої інстанції повністю дослідив всі обставини справи, а доводи скаржника про зворотне, є безпідставними. Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновків на підставі повного, всебічного та безпосереднього дослідження доказів, тоді як доводи скаржника фактично зводяться до переоцінки вже досліджених обставин та незгоди з прийнятим рішенням.
Просить поновити ОСОБА_3 строк на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 , а оскаржуване рішення залишити без змін.
У судовому засіданні 16 червня 2026 року були присутні представник позивача ОСОБА_4 та представник відповідача Сперкач С.В . Розгляд справи здійснювався у відкритому судовому засіданні із фіксуванням судового процесу за допомогою системи технічної фіксації судового процесу «SRS Femida».
Представник відповідача Сперкач С.В. у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити з підстав, викладених у ній. Представник позивача ОСОБА_4 заперечила проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки у судове засідання з`явилися представники сторін, колегія суддів розглянула справу за їх участю, заслухала пояснення представника відповідача та представника позивача, дослідила матеріали справи, перевірила доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу та пояснення представників сторін у судовому засіданні, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.
Відповідно до частини другої статті 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Відповідно до частини п`ятої статті 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені судом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до частини другої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.
Відповідно до частини третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи і покладає тягар доказування на сторони, однак цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною обставину лише тому, що сторона про неї стверджує.
Спірні правовідносини виникли з договору позики та зустрічної вимоги про визнання цього договору недійсним, тому для правильного вирішення спору підлягають застосуванню норми ЦК України щодо виникнення та виконання зобов`язання, доказового значення боргових документів і підстав недійсності правочину.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог, установлених частиною першою, частиною третьою, частиною п`ятою та частиною шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.
Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного або психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона, тобто боржник, зобов`язана вчинити на користь другої сторони, тобто кредитора, певну дію, зокрема передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник є таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона, тобто позикодавець, передає у власність другій стороні, тобто позичальникові, грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів або таку саму кількість речей того самого роду та такої самої якості.
Відповідно до частини другої статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, тобто грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Відповідно до частини другої статті 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, зазначила, що договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, а розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику; при цьому суд повинен встановлювати справжню правову природу боргового документа і оцінювати всі докази у їх сукупності.
Верховний Суд у постанові від 12 березня 2025 року у справі № 946/4729/21, провадження № 61-14480св24, зазначив, що обман у розумінні статті 230 ЦК України передбачає умисне введення сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення; стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести обставини, які не відповідають дійсності та є істотними для правочину, невідповідність таких обставин її волі перебувати у правовідносинах, а також умисні дії другої сторони правочину.
Верховний Суд у постанові від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц, провадження № 61-6131св20, зазначав, що для визнання правочину недійсним у зв`язку з його вчиненням під впливом насильства або погрози необхідною є наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання її до укладення правочину, а насильство має виражатися у незаконних діях.
У постанові від 12 березня 2025 року у справі № 946/4729/21 Верховний Суд також звертав увагу, що сам факт конфлікту між сторонами, наміру звернутися до правоохоронних органів або реалізації особою права на захист не може автоматично ототожнюватися з психічним тиском у розумінні статті 231 ЦК України.
Верховний Суд у постанові від 22 вересня 2023 року у справі № 711/4680/21, провадження № 61-6347св23, виходив із того, що предметом доказування у справах щодо статті 233 ЦК України є наявність тяжкої обставини, у якій перебувала особа, укладення правочину на вкрай невигідних умовах та причинний зв`язок між такою обставиною і вчиненням правочину.
Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2025 року у справі № 405/4853/20, провадження № 61-11698св24, звернув увагу, що тяжка обставина має вплинути на особу таким чином, що саме вона спонукає до вчинення правочину на очевидно невигідних умовах, причому такі умови мають існувати саме на момент укладення правочину.
Щодо доводу скаржника про те, що суд першої інстанції помилково вказав на ненадання доказів недійсності правочину, оскільки у зустрічній позовній заяві є опис усіх обставин, які підтверджують безгрошовість договору, збіг тяжких обставин та психічний тиск
Судове доказування у цивільному процесі не зводиться до самого лише викладення стороною певної версії подій у позовній заяві чи апеляційній скарзі. Опис обставин у зустрічній позовній заяві є процесуальним твердженням сторони, яке має бути перевірене судом через належні, допустимі, достовірні та достатні докази. Саме тому довід скаржника про наявність у зустрічній позовній заяві опису всіх обставин не може автоматично свідчити про доведеність недійсності правочину.
Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. 
Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Отже, для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 мав довести не загальне існування конфлікту між сторонами, а конкретні юридичні факти, з якими закон пов`язує недійсність договору позики або його безгрошовість.
Заявлені скаржником підстави мають різну правову природу. Безгрошовість договору позики перевіряється за правилами статті 1051 ЦК України і передбачає доведення того, що грошові кошти насправді не були одержані або були одержані у меншій кількості, ніж зазначено у договорі. 
Обман як підстава недійсності правочину регулюється статтею 230 ЦК України і потребує доведення умисного введення в оману щодо обставин, які мають істотне значення. 
Психічний тиск регулюється статтею 231 ЦК України і потребує доведення незаконного впливу на волю особи та причинного зв`язку між таким впливом і підписанням договору. 
Тяжка обставина регулюється статтею 233 ЦК України і потребує доведення одночасно тяжкої обставини, вкрай невигідних умов правочину та причинного зв`язку між ними.
Верховний Суд у постанові від 12 березня 2025 року у справі № 946/4729/21, провадження № 61-14480св24, звертав увагу на те, що дефекти волі мають різну правову природу, а тому особа, яка посилається на недійсність правочину, повинна довести саме ті факти, які становлять юридичний склад відповідної підстави недійсності. Тому одночасне посилання на безгрошовість, обман, психічний тиск і тяжкі обставини не звільняє скаржника від обов`язку довести кожну з таких підстав окремо.
Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною або сторонами вимог, установлених частиною першою, частиною третьою, частиною п`ятою та частиною шостою статті 203 ЦК України. 
Отже, презумпція правомірності договору позики діє до того часу, доки сторона, яка її заперечує, не доведе передбачені законом підстави недійсності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, зазначила, що розписка позичальника або інший борговий документ є доказом не лише укладення договору позики, але й факту передання грошової суми позичальнику, а суд повинен установлювати справжню правову природу боргового документа і оцінювати докази у їх сукупності. З урахуванням цього висновку письмовий договір позики і заява про отримання позики мають істотне доказове значення, а їх спростування потребує належних доказів, а не лише посилання на іншу версію подій.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 квітня 2026 року у справі № 368/1257/21, провадження № 61-16707сво24, виходила з того, що тягар доведення факту неодержання коштів за позиковим документом покладається саме на позичальника, який заперечує факт отримання коштів; за відсутності категоричних доказів підробки підпису чи безпідставності вимог кредитора презумпція існування боргового зобов`язання залишається неспростованою.
У цій справі скаржник не навів таких доказів, які б у сукупності спростовували зміст договору позики та заяви про отримання позики або доводили наявність передбачених законом дефектів волі. Тому суд першої інстанції правильно виходив із того, що саме посилання на викладені у зустрічній позовній заяві обставини не є достатнім для визнання договору недійсним.
Щодо доводу скаржника про те, що судом першої інстанції взагалі не наведено доказів або тверджень на спростування доводів зустрічної позовної заяви та доказів, які надані на її підтвердження і на підставі яких суд їх відхиляє
Судове рішення повинно містити мотиви, з яких суд виходив, однак процесуальний закон не вимагає від суду дослівного відтворення кожного аргументу сторони та окремої відповіді на кожне речення процесуального документа. Вирішальним є те, чи зрозуміло із судового рішення, які обставини визнано встановленими, які докази оцінено і чому суд дійшов відповідного правового висновку.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права. 
Відповідно до частини другої статті 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Відповідно до частини п`ятої статті 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені судом.
Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. 
Відповідно до частини третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності.
У цьому спорі ключове значення мають письмові докази виникнення позикового зобов`язання, тобто договір позики та заява про отримання позики, а також відсутність доказів повернення 24 689,00 доларів США або належного доказового спростування факту отримання коштів. 
Саме на цих обставинах ґрунтується висновок суду першої інстанції про задоволення первісного позову та відмову в зустрічному позові.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19, зазначила, що принцип змагальності покладає тягар доказування на сторони, але не зобов`язує суд вважати доведеною обставину лише тому, що сторона про неї стверджує. Саме тому суд першої інстанції не був зобов`язаний прийняти твердження ОСОБА_2 про безгрошовість, тиск або тяжкі обставини за відсутності належних доказів цих обставин.
Європейський суд з прав людини у справах «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України» послідовно виходив із того, що суди повинні зазначати підстави своїх рішень, однак стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає детальної відповіді на кожний аргумент, якщо рішення дає можливість зрозуміти мотиви відхилення істотних доводів сторони. Цей підхід узгоджується з процесуальними вимогами статті 263 ЦПК України.
Крім того, апеляційний суд відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, а відповідно до частини другої статті 367 ЦПК України досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються у скарзі та відзиві. 
Тому навіть якщо скаржник вважає мотиви суду першої інстанції недостатніми, апеляційний суд має повноваження надати повну правову оцінку істотним доводам і перевірити, чи могли вони вплинути на правильність вирішення спору.
Перевіривши матеріали справи, колегія суддів не встановила, що суд першої інстанції залишив поза увагою такі докази, які у сукупності могли б підтвердити безгрошовість договору позики, наявність обману, психічного тиску чи тяжких обставин. 
Доводи скаржника фактично спрямовані на переоцінку письмових доказів та надання переваги його поясненням над змістом підписаних документів, що не відповідає правилам статей 76, 80, 81, 89 ЦПК України.
Отже, вказане не спростовує правильності рішення суду першої інстанції, оскільки відсутність детальної відповіді на кожне формулювання зустрічного позову сама по собі не є підставою для скасування рішення, якщо судове рішення є правильним по суті, а істотні доводи перевірені судом апеляційної інстанції.
Щодо доводу скаржника про те, що ним надано достатньо доказів, які підтверджують, що договір позики про нібито отримання 24689 доларів США насправді є безгрошовим, укладений внаслідок психічного тиску та тяжких для нього обставин, а саме через боргові зобов`язання перед ОСОБА_3 у розмірі 350 тис. дол.
Щодо безгрошовості договору позики, відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів або таку саму кількість речей того самого роду та такої самої якості. 
Відповідно до частини другої статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. 
Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. 
Отже, законом прямо передбачено доказове значення письмового документа позичальника, який підтверджує отримання коштів.
Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. 
Відповідно до частини другої статті 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником або були одержані у меншій кількості.
У справі наявні письмовий договір позики від 01 серпня 2022 року та заява про отримання позики у розмірі 24 689,00 доларів США. Вказані документи прямо пов`язані з предметом доказування, оскільки підтверджують факт виникнення позикового зобов`язання, суму боргу та обов`язок повернення коштів, саме тому для доведення безгрошовості договору скаржник мав надати не загальні пояснення про відсутність фактичного передання коштів, а такі докази, які за своєю процесуальною силою спростовують письмове підтвердження отримання позики.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц зазначила, що борговий документ позичальника підтверджує як укладення договору, так і факт отримання коштів, а суд повинен досліджувати справжню правову природу такого документа. 
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 квітня 2026 року у справі № 368/1257/21 додатково наголосила, що саме позичальник має довести факт неодержання коштів, якщо він заперечує борговий документ. Скаржник такого належного доказового спростування не надав.
Щодо психічного тиску, відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного або психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. 
Відповідно до частини другої статті 231 ЦК України винна сторона, яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Для застосування статті 231 ЦК України необхідно довести не лише суб`єктивне відчуття тиску чи складність становища, а саме факт незаконного фізичного або психічного впливу, спрямованого на примушування до укладення конкретного правочину, вчинення правочину проти справжньої волі особи та причинний зв`язок між таким впливом і підписанням договору. 
Верховний Суд у постанові від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц, провадження № 61-6131св20, зазначив, що насильство або погроза як підстава недійсності правочину мають виражатися у незаконних діях, спрямованих на спонукання особи до укладення правочину.
Верховний Суд у постанові від 12 березня 2025 року у справі № 946/4729/21 також виходив із того, що сам факт конфлікту між сторонами, напружених відносин, претензій щодо боргу або реалізації кредитором права на захист не може автоматично ототожнюватися з психічним тиском у розумінні статті 231 ЦК України. 
У матеріалах справи відсутні докази погроз, шантажу, насильства, незаконного психологічного впливу чи інших протиправних дій ОСОБА_3 , які були б спрямовані саме на примушування ОСОБА_2 до підписання договору позики та заяви про отримання позики.
Щодо тяжких обставин, відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. 
Відповідно до частини другої статті 233 ЦК України при визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу, а сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду.
Верховний Суд у постанові від 22 вересня 2023 року у справі № 711/4680/21, провадження № 61-6347св23, зазначив, що предметом доказування за статтею 233 ЦК України є наявність тяжкої обставини, вчинення правочину на вкрай невигідних умовах і причинний зв`язок між такою обставиною та укладенням правочину. 
Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2025 року у справі № 405/4853/20, провадження № 61-11698св24, звернув увагу, що тяжка обставина має існувати саме на момент укладення правочину і має бути такою, що спонукала особу погодитися на очевидно невигідні умови.
Посилання скаржника на боргові зобов`язання перед ОСОБА_3 у розмірі 350 тис. доларів США саме по собі не доводить існування тяжкої обставини у значенні статті 233 ЦК України. 
Наявність боргу, фінансових труднощів або конфлікту щодо розрахунків може пояснювати мотиви сторони, але не є автоматично підставою для визнання правочину недійсним. Для цього необхідно довести, що саме така обставина позбавила особу можливості вільно сформувати волю, що друга сторона скористалася цією обставиною, а умови договору були очевидно вкрай невигідними.
Договір позики за своєю природою передбачає повернення тієї суми, яка була отримана позичальником, таким чином сам обов`язок повернути 24 689,00 доларів США у строк, погоджений сторонами, не є вкрай невигідною умовою у розумінні статті 233 ЦК України, якщо не доведено, що ця сума не відповідає фактичним відносинам сторін, була нав`язана шляхом використання тяжкої обставини або не була отримана позичальником, проте таких обставин скаржник належними та допустимими доказами не підтвердив.
Таким чином, довід про те, що скаржником надано достатньо доказів безгрошовості договору, психічного тиску та тяжких обставин, не підтверджується матеріалами справи, доводи апеляційної скарги не спростовують письмові боргові документи, не підтверджують незаконний вплив на волю скаржника і не доводять сукупності умов, необхідних для застосування статті 233 ЦК України.
Щодо доводу скаржника про те, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції не наведено жодного спростування або доказів, на підставі яких відхиляються надані ОСОБА_2 докази, у зв`язку з чим суд неправомірно відмовив у задоволенні зустрічного позову
Як вбачається з матеіалів справи зустрічний позов був спрямований на визнання договору позики від 01 серпня 2022 року недійсним у частині надання 24 689,00 доларів США. 
Отже, саме ОСОБА_2 як позивач за зустрічним позовом повинен був довести факти, які є підставою для недійсності правочину або спростування факту отримання коштів.
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства та його моральним засадам. 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 
Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною або сторонами вимог, установлених частиною першою, частиною третьою, частиною п`ятою та частиною шостою статті 203 ЦК України. 
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Отже, відмова у зустрічному позові є правомірною тоді, коли особа, яка оспорює договір, не доводить установлені законом підстави недійсності. 
ОСОБА_2 посилався на безгрошовість, психічний тиск, тяжкі обставини і фактично на дефект волі при підписанні договору, однак ці твердження не отримали належного доказового підтвердження.
Суд першої інстанції мав оцінити надані докази за правилами статті 89 ЦПК України не ізольовано, а у взаємному зв`язку з іншими матеріалами справи. Письмовий договір позики та заява про отримання позики є доказами, які прямо підтверджують виникнення боргового зобов`язання. 
Натомість докази, на які посилався скаржник, не підтверджують факту неодержання коштів, незаконного психічного впливу або вчинення правочину на вкрай невигідних умовах під впливом тяжкої обставини.
Верховний Суд у постанові від 12 березня 2025 року у справі № 946/4729/21 підкреслив, що особа, яка заявляє вимогу про недійсність правочину, має довести конкретний юридичний склад відповідної підстави недійсності, а не обмежуватися загальним твердженням про дефект волі чи несправедливість правочину. Зазначений підхід повністю застосовний до цієї справи, оскільки скаржник фактично просить замінити доказування власними поясненнями про обставини підписання договору.
Презумпція правомірності правочину, закріплена у статті 204 ЦК України, означає, що договір позики породжує правові наслідки до моменту, доки його недійсність не буде доведена та встановлена судом. Оскільки недійсність договору не доведена, а факт існування боргового зобов`язання підтверджений письмовими доказами, суд першої інстанції мав правові підстави для відмови в задоволенні зустрічного позову.
Тому довід скаржника про неправомірність відмови у зустрічному позові є необґрунтованим. Він ґрунтується на незгоді з оцінкою доказів, проте не містить такого правового чи доказового обґрунтування, яке б спростовувало презумпцію правомірності договору позики або підтверджувало підстави його недійсності.
Щодо доводу скаржника про те, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про доведеність позовних вимог та наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики
Колегія суддів не погоджується з цим доводом, оскільки первісний позов ОСОБА_3 ґрунтується на договорі позики, письмовому підтвердженні отримання коштів та невиконанні позичальником обов`язку щодо їх повернення. Для задоволення вимоги про стягнення боргу за договором позики позикодавець повинен довести факт виникнення позикового зобов`язання, розмір боргу, строк повернення коштів і факт невиконання або неналежного виконання зобов`язання позичальником.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. 
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона, тобто боржник, зобов`язана вчинити на користь другої сторони, тобто кредитора, певну дію, зокрема сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Відповідно до частини першої статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк. 
Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. 
Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник є таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Договором позики від 01 серпня 2022 року визначено суму позики та строк її повернення до 01 жовтня 2022 року. Матеріали справи не містять належних доказів повернення ОСОБА_2 24 689,00 доларів США ОСОБА_3 . Після настання строку повернення коштів і за відсутності доказів виконання зобов`язання у позикодавця виникло право на судовий захист шляхом стягнення заборгованості.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц зазначила, що у спорах щодо договору позики суди повинні досліджувати боргові документи і встановлювати справжню правову природу правовідносин. У цій справі зміст договору позики та заяви про отримання позики свідчить саме про виникнення позикового зобов`язання, а не про відсутність боргу.
Довід скаржника про помилковість висновку щодо доведеності первісного позову є безпідставним та спростовується змістом, підписаної відповідачем розписки, а тому Суд першої інстанції вірно виснував доведеність первісного позову та наявність підстав для стягнення боргу.
Щодо доводу скаржника про те, що викладені у рішенні висновки не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим рішення підлягає повному скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в первісному позові та задоволення зустрічного позову
Скаржник фактично пов`язує необхідність скасування рішення з тим, що суд першої інстанції нібито неправильно оцінив докази, безпідставно визнав доведеними вимоги первісного позову та неправомірно відмовив у зустрічному позові. 
Саме суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, був зобов`язаний надати їм оцінку не ізольовано, а у взаємному зв`язку. Апеляційний суд під час перегляду рішення не встановив, що суд першої інстанції надав перевагу неналежним чи недопустимим доказам або залишив поза увагою такі докази, які у своїй сукупності могли б спростувати факт виникнення позикового зобов`язання чи підтвердити недійсність договору позики.
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона, тобто позикодавець, передає у власність другій стороні, тобто позичальникові, грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів або таку саму кількість речей того самого роду та такої самої якості.
Відповідно до частини другої статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, тобто грошові кошти у такій самій сумі, у строк та в порядку, що встановлені договором.
У цій справі суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики від 01 серпня 2022 року, у якому визначено суму позики, сторони зобов`язання та строк повернення коштів, а також наявна заява про отримання позики у розмірі 24 689,00 доларів США. Такі письмові документи за своїм змістом безпосередньо стосуються предмета доказування, оскільки підтверджують виникнення між сторонами позикових правовідносин, розмір боргу та обов`язок його повернення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, зазначила, що договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, а розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. При цьому суд повинен досліджувати боргові документи та встановлювати справжню правову природу правовідносин сторін з урахуванням змісту документа і всіх обставин справи.
З огляду на такий висновок Верховного Суду, довід скаржника про невідповідність висновків суду обставинам справи не може бути прийнятий, оскільки суд першої інстанції не обмежився формальним існуванням договору, а оцінив його у зв`язку з іншими письмовими доказами та поведінкою сторін. Сам факт того, що скаржник не погоджується з оцінкою цих доказів, не свідчить про неправильність висновків суду першої інстанції., а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 376 ЦПК України такою підставою є недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими. 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 376 ЦПК України такою підставою є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України такою підставою є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не встановила обставин, передбачених статтею 376 ЦПК України для скасування рішення, суд першої інстанції правильно встановив факт існування договору позики, розмір заборгованості, строк її повернення, відсутність доказів виконання зобов`язання та відсутність доведених підстав для визнання договору позики недійсним.
Наведені скаржником доводи не містять такого доказового чи правового обґрунтування, яке б давало підстави для висновку про неповне з`ясування обставин справи, недоведеність обставин, які суд визнав установленими, або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Фактично скаржник просить надати іншу оцінку тим самим доказам, однак незгода сторони з оцінкою доказів не є самостійною підставою для скасування рішення, якщо оцінка суду відповідає статті 89 ЦПК України і ґрунтується на матеріалах справи.
З урахуванням наведеного, підстав для скасування рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2025 року та ухвалення нового рішення про відмову в первісному позові і задоволення зустрічного позову колегія суддів не вбачає.
З огляду на викладене, рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2025 року є законним і обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності його висновків.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, підстав для нового розподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України немає.
Керуючись статтями 367, 368, 372, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Сперкач Сергій Володимирович, залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 06 липня 2026 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова