Справа № 344/7491/26 
Провадження № 22-ц/4808/1686/26 
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої   Томин О. О.,
суддів:   Бойчука І. В., Пнівчук О. В.,
за участю секретаря Кузнєцова В. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2026 року, ухвалене в складі судді Домбровської Г. В. у м. Івано-Франківську, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2026 року ТОВ «Кошельок» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову вказано, що 05 вересня 2021 року між ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 було укладено в електронній формі Договір № 3340619064-454868 про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту. Відповідачка акцептувала оферту та підписала договір одноразовим ідентифікатором «8411», надісланим на зазначений нею номер телефону.
Відповідно до умов договору сума кредиту становила 3000 грн, початковий строк кредитування – 12 днів, дисконтна процентна ставка протягом початкового строку кредитування (Лояльного періоду) – 0,01 % на добу, базова процентна ставка за продовжений строк користування кредитом – 2,2 % на добу.
ТОВ «Кошельок» виконало свої зобов`язання за договором, перерахувавши кредитні кошти у розмірі 3000 грн на банківську картку, зазначену відповідачкою в особистому кабінеті, що, за твердженням позивача, підтверджується доданими до позовної заяви документами.
Відповідно до пунктів 3.6-3.8 Договору факт користування позичальницею сумою кредиту після закінчення Лояльного періоду є відкладальною обставиною, що має наслідком продовження строку користування кредитом. Оскільки протягом Лояльного періоду відповідачка не повернула кредит та не сплатила проценти, строк користування кредитом, за твердженням позивача, продовжився з 17 вересня 2021 року до 15 грудня 2021 року зі сплатою процентів у розмірі 2,2 % на добу.
Посилаючись на обов`язковість умов укладеного договору та відсутність відомостей про припинення дії відповідного пункту договору або визнання його недійсним, позивач вважав правомірним нарахування процентів за користування кредитом до 15 грудня 2021 року.
У зв`язку з невиконанням відповідачкою зобов`язань за договором станом на дату подання позову утворилася заборгованість у загальному розмірі 8943,60 грн, яка складається із 3000 грн – заборгованість за сумою кредиту та 5943,60 грн – заборгованість за процентами за користування позикою.
Тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кошельок» заборгованість за Кредитним договором № 3340619064-454868 від 05 вересня 2021 року в розмірі 8943,60 грн, яка складається із заборгованості за сумою кредиту – 3000 грн та заборгованості за процентами за користування позикою – 5943,60 грн, а також судовий збір у розмірі 2662,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» заборгованість за Договором № 3340619064-454868 від 05.09.2021 у розмірі 3003,60 грн, яка складається із 3000,00 грн – заборгованості за тілом кредиту та 3,60 грн – заборгованості за відсотками. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» витрати зі сплати судового збору в розмірі 894,13 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог, ТОВ «Кошельок» подало апеляційну скаргу. Вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Зазначає, що укладений між сторонами кредитний договір є електронним документом. Відповідачка ознайомилася з офертою, прийняла її умови та підписала договір одноразовим ідентифікатором «8411», а позивач виконав свої зобов`язання, перерахувавши кредитні кошти на зазначену нею банківську картку. Договір недійсним не визнано, і він є обов`язковим для сторін.
На думку апелянта, суд першої інстанції помилково визнав неправомірним нарахування процентів після закінчення Лояльного періоду, не врахував положення пунктів 3.6-3.8 Договору.
Відповідно до умов Договору факт користування позичальницею кредитом після закінчення 12-денного Лояльного періоду є відкладальною обставиною, що має наслідком продовження строку користування кредитом. При цьому зобов`язання щодо повернення основної суми переноситься, але не більше ніж на 90 днів після закінчення Лояльного періоду, а з наступного дня проценти нараховуються за ставкою 2,2 % на добу.
Оскільки відповідачка до закінчення Лояльного періоду кредит не повернула та продовжила ним користуватися, настала передбачена договором відкладальна обставина, внаслідок чого строк кредитування продовжився до 15 грудня 2021 року. Тому нарахування процентів за продовжений строк користування кредитом апелянт вважає правомірним.
Наголошує, що сторони не погоджували два різних строки кредитування – 12 або 102 дні, а погодили умови та порядок продовження початкового строку: кредит надавався на 12 днів із процентною ставкою 0,01 % на добу, а в разі продовження користування ним після спливу цього строку строк кредитування продовжувався в межах 90 календарних днів із нарахуванням процентів за ставкою 2,2 % на добу.
Зазначає, що в Паспорті споживчого кредиту та Графіку платежів правомірно вказано 12 днів користування кредитом, оскільки подальше продовження строку залежало від настання відкладальної обставини, щодо якої на момент укладення договору було невідомо, настане вона чи ні.
Згідно з розрахунком заборгованості проценти нараховувалися з 05 вересня до 15 грудня 2021 року, тобто протягом 102 календарних днів, у межах строків, визначених договором. Станом на момент звернення до суду заборгованість становила 8943,60 грн, з яких 3000 грн – заборгованість за сумою кредиту, 5943,60 грн – заборгованість за процентами.
Щодо відшкодування витрат на професійну правову допомогу вказує, що заявлений позивачем розмір адвокатського гонорару не є завищеним і не перевищує середньо-ринковий розмір послуг адвокатів по Київському регіону України, відповідає репутації даного адвоката. Таким чином, вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу в сумі 10 000 грн були доведені, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим, а також позивачем дотримані критерії розумності їх вартості.
Враховуючи наведене, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, а також стягнути з відповідачки судовий збір у розмірі 3663,90 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн за подання апеляційної скарги.
Позиція інших учасників справи
Відповідачка у справі правом на подання відзиву не скористалася.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заяви (клопотання) учасників справи
Сторони та їх представники в судове засідання апеляційного суду не з`явилися.
Представник ТОВ «Кошельок» в апеляційній скарзі просив здійснювати розгляд справи за їх відсутності.
Відповідачка причини неявки суду не повідомила. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності сторін, які не з`явилися в судове засідання.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду фактично оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог. Тому апеляційним судом переглядається в цій частині.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2026 року в оскаржуваній частині зазначеним вимогам відповідає.
Фактичні обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05.09.2021 між ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 укладено Договір № 3340619064-454868 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з п. 1.1 Договору кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 3000,00 гривень на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим Договором.
Відповідно до Графіку розрахунків (Додаток № 1 до Договору) проценти за користування кредитом становлять 0,01 % від суми кредиту(у процентному вираженні) або 0 грн 30 коп. (у грошовому вираженні).
Також згідно Паспорту кредиту процентна ставка в день – 2,2 %, річна відсоткова ставка – 803 %.
Згідно з п. 2.1 Договору кредит надається строком на 12 днів («Лояльний період»), початком якого є дата підписання Договору, а закінченням є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця.
Відповідно до п. 2.2 Договору сторони погодили, що встановлений в п. 2.1 Договору строк Лояльного періоду може бути продовжено позичальником шляхом оплати ним протягом Лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом. Кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит в строк не пізніше 2 банківських днів від дати підписання цього Договору.
Згідно з п. 2.3 Договору позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом до закінчення строку, визначеного п. 2.1 цього Договору.
Відповідно до п. 3.6 Договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення Лояльного періоду є відкладальною обставиною в розумінні 212 ст. ЦК України, що має наслідком подовження строку користування кредитом на наступних умовах: зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення Лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення Лояльного періоду (п. 3.7); з наступного дня після закінчення Лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 процента річних, що становить 2,2 проценти в день від суми Кредиту за кожен день користування ним (п. 3.8); у разі порушення позичальником своїх зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів за користування ним, кредитодавець має право нараховувати позичальнику пеню у розмірі до 2-х % від залишку суми кредиту за кожний день прострочення повернення заборгованості, починаючи з першого дня порушення до дня повного погашення заборгованості за кредитом (п. 3.9).
Згідно з п. 9.1 Договору сторонами погоджено, що цей Договір є електронним документом, створеним і збереженим в Інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та перетвореним електронними засобами у візуальну форму.
Підписанням цього договору ОСОБА_2 підтвердив, що отримав від кредитодавця до укладення цього договору інформацію, в тому числі певних наслідків в разі невиконання зобов`язань за договором.
Згідно з повідомленням ТОВ «ТАС ЛІНК» 05.09.2021 через платіжну систему ТОВ «ТАС ЛІНК» було проведено успішне зарахування на карту клієнта, сума операції 3000 грн, опис замовлення: видача кредитних коштів, номер карти НОМЕР_1 , договір займу № 3340619064-454868.
Факт належності картки НОМЕР_1 ОСОБА_1 , як і факт перерахування на неї ТОВ «Кошельок» 05.09.2021 кредиту у розмірі 3000,00 грн за Договором № 3340619064-454868 від 05.09.2021 відповідачем не спростовано. Докази, які б такий факт спростовували. в матеріалах справи відсутні.
Також до матеріалів справи позивачем долучено фото відповідачки з паспортом; копію Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Кошельок»; копію Паспорту споживчого кредиту до Договору № 3340619064-454868 від 05.09.2021.
Згідно з детальним розрахунком заборгованості за Договором № 3340619064-454868 від 05.09.2021 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту станом на 15.12.2021 заборгованість ОСОБА_1 за вказаним договором складає 8943,60 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 3000,00 грн; заборгованість за відсотками – 5 943,60 грн. Всього видано кредиту 3000,00 грн, нараховано відсотків в межах Лояльного періоду – 3,60 грн, нараховано відсотків за продовжений строк користування позикою – 5940,00 грн. Сплачено – 0,00 грн.
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами була досягнута згода щодо всіх істотних умов Кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного цифрового підпису. Після підписання Кредитного договору у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема у ТОВ «Кошельок» - надання кредитних коштів, а у відповідача - зобов`язання з їх повернення. Доказів повернення відповідачем позивачу вказаної позики матеріали справи не містять, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту 3000 грн є обґрунтованою.
Вирішуючи питання про стягнення процентів за користування позикою, суд прийшов до висновку, що такі вимоги підлягають частковому задоволенню. Оскільки Договором визначений строк кредитування, який становить 12 днів, а доказів його пролонгації в порядку, передбаченому п. 2.2 Договору, суду не надано, саме протягом вказаного строку позивач мав право нараховувати відповідачу передбачені цим договором відсотки, що становить 3,60 грн (3000,00 грн.*0,01%*12 днів).
Стягнення судового збору судом розраховано на підставі ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог.
Також з урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт, часу витраченого адвокатом на виконання таких робіт, враховуючи принципи розумності та справедливості, а також часткового задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн із заявлених 10 000,00 грн.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України ).
Статті 6 та 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов укладеного Договору № 3340619064-454868 від 05.09.2021 позивачем надано відповідачці кредитні кошти в розмірі 3000,00 грн. Однак відповідачка свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість за тілом кредиту в розмірі 3000,00 грн та за відсотками.
Переглядаючи рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів враховує, що рішення суду першої інстанції в частині обставин укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, стягнення заборгованості за тілом кредиту не оскаржується.
Щодо вирішення вимоги про стягнення процентів за користування кредитом, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.
За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.
Отже, у випадку настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З огляду на наведені норми права, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, який було враховано судом першої інстанції, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 цього Кодексу, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такі висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року по справі № 300/438/18.
У справі, що переглядається, умовами кредитного договору передбачено, що кредит – 3000,00 грн – надається строком на 12 днів («Лояльний період»), початком якого є дата підписання Договору, а закінченням - дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця; проценти за користування кредитом становлять 0,01 % від суми кредиту (у процентному вираженні) або 0 грн 30 коп. (у грошовому вираженні) в день.
При цьому, у п. 2.2 Договору сторони погодили, що встановлений в п. 2.1 Договору строк Лояльного періоду може бути продовжено позичальником шляхом оплати ним протягом Лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом.
А відповідно до п. 3.6 Договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення Лояльного періоду є відкладальною обставиною в розумінні 212 ст. ЦК України, що має наслідком подовження строку користування кредитом на наступних умовах: зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення Лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення Лояльного періоду (п. 3.7); з наступного дня після закінчення Лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 процента річних, що становить 2,2 проценти в день від суми Кредиту за кожен день користування ним (п. 3.8).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка не проводила жодних погашень заборгованості протягом Лояльного періоду, і свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту не виконала взагалі.
Заявляючи вимоги про стягнення з відповідачки відсотків, нарахованих за межами 12 днів кредитування, визначених договором, позивач посилався на факт продовження строку користування кредитними коштами відповідно п.п. 3.6-3.8 Договору.
Однак, факт неповернення кредиту у визначений договором строк, в даному випадку після спливу 12 днів кредитування, свідчить не про продовження строку договору, а про неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань.
Таким чином, застосування п. 3.6 Договору щодо продовження дії договору строком на 90 днів можливе за виконання п. 2.2 Договору шляхом оплати позичальником протягом Лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом.
Але відомості щодо оплати будь-яких платежів відповідачкою позивачем на надано.
Очевидно, позичальник не виконала умов, за яких можливе продовження строку користування кредитом на підставі п.п. 2.2, 3.6 Договору.
Інших погоджених сторонами умов продовження строку кредитування кредитний договір не містить.
Тому нарахування відсотків за користування кредитом після погодженого сторонами 12 днів строку кредитування – до 15.12.2021 є неправомірним.
І суд першої інстанції обґрунтовано вирішив стягнути з відповідачки на користь позивача такі % в межах строку кредитування – з 05.09.2021 по 16.09.2021 в сумі 3,60 грн.
Що стосується доводів апелянта про те, що сторони погодили продовження строку користування кредитом до 102 днів з моменту укладення Договору (12 днів + 90 днів), то такі не спростовують наведеного. Положеннями Договору дійсно передбачено можливість такого продовження позичальником – шляхом оплати ним протягом Лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом. Однак, доказів того, що позичальник ініціювала продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту, матеріали справи не містять.
Відтак, твердження, що строк кредитування з 05.09.2021 по 15.12.2021 погоджений сторонами Договору, безпідставні. Таке продовження є відкладальною обставиною, і може мати місце тільки за волею і ініціативою відповідача.
Сам факт, що відповідачка до спливу Лояльного періоду у 12 днів не виконала свій обов`язок за Договором та не повернула кредит, не свідчить про автоматичне продовження строку кредитування. А свідчить про закінчення строку договору у випадку відсутності виконання позичальником умов п. 2.2 Договору.
Твердження апелянта про те, що позичальник, який не повернув кредит до спливу Лояльного періоду, не порушив Договір (а відтак не йдеться про відповідальність), а продовжив користуватися кредитом, але на інших умовах, суперечать положенням Договору. Зокрема, п. 2.1 Договору визначено, що початком строку кредиту - 12 днів є дата підписання Договору, а закінченням – саме дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця. Згідно п. 2.3 Договору позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом до закінчення строку, визначеного п. 2.1 цього Договору.
Інші доводи апеляційної скарги теж не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а фактично зводяться до незгоди з рішенням суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції, який належним чином дослідив та оцінив подані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального і процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Щодо зазначеного апелянтом, що суд першої інстанції безпідставно зменшив суму відшкодування з відповідача на користь позивача витрат за правничу допомогу, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно вимог частин першої-третьої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Позивачем заявлялися вимоги про стягнення витрат на правову допомогу.
Суд з урахуванням наданих доказів на понесення таких витрат позивачем, враховуючи часткове задоволення позову, характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності, критерій реальності адвокатських витрат, а також виходячи з конкретних обставин справи, її складності, вважав за можливе зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції до 3000,00 грн.
І підстав для зміни такого рішення колегія суддів не вбачає.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Щодо суті апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині – без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки судом апеляційної інстанції рішення місцевого суду по суті вимог не змінюється і не скасовується, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Ціна позову в цій справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, тому судове рішення у цій справі в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» залишити без задоволення.
Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2026 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча:        О. О. Томин
Судді:         І. В. Бойчук
О. В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 18 вересня 2026 року.