Справа № 758/803/26
Провадження № 22-ц/801/1846/2026
Категорія: 72
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ясінський Ю. А.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України
10 липня 2026 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),
суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лошакова Дмитра Сергійовича
на ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 06 травня 2026 року, постановлену під головуванням судді Ясінського Ю.А.
у справі № 758/803/26
за позовом  ОСОБА_1 (позивач)
до ОСОБА_2 (відповідач)
за участі Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору)
про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -
встановив:
Короткий зміст вимог та історія справи
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернулась до місцевого суду з позовом до ОСОБА_2 , за участі Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору) про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 02 квітня 2026 зазначена позовна заява залишена без руху та надано десятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення зазначених в мотивувальній частині ухвали недоліків.
Рішення суду першої інстанції
Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 06 травня 2026 року позовну заяву визнано неподаною та повернено позивачеві. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із ухвалою суду, позивача ОСОБА_1 , через представника - адвоката Лошакова Д.С., подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що у суду не було підстав для залишення позовної заяви без руху через неподання висновку органу опіки та піклування, оскільки наявність чи відсутність такого доказу не впливає на право особи на звернення до суду. 
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
Відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи не надійшли, проте їх відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції – частина 3 статті 360 ЦПК України.
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 червня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 03 липня 2026 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження, без виклику сторін
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Частиною 2 статті 369 ЦПК України встановлено, що апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (заявникові) – п. 6 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки предметом перегляду в суді апеляційної інстанції є ухвала суду першої інстанції про визнання позовної заяви не поданою і її повернення, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Мотиви, з яких суд першої інстанції дійшов висновку, і закон, яким він керувався
Приймаючи рішення про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не виконано вимоги ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 02 квітня 2026 року.
Позиція апеляційного суду
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскаржувана ухвала вказаним вимогам не відповідає, а колегія суддів з висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на таке. 
За змістом частини 5 ст. 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.
Згідно положень ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що позовна заява подається в письмовій формі. Даною статтею також встановлено ряд вимог, яким повинна відповідати позовна заява.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.
Дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про позбавлення батьківських прав щодо неї її матері ОСОБА_2 та стягнення з неї аліментів, залучивши при цьому до участі у справі як тертю особу , що не заявляє самостійних вимог - Службу у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації.
Постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без руху суд вважав, що вона подана в порушення вимог статей 175 та 177 ЦПК України, зокрема, в частині неподання всіх наявних доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Таким доказом суд зазначив висновок органу опіки і піклування щодо розв`язання спору, а його неподання, на думку суду, може призвести до неможливості розгляду справи у встановлений строк.
В подальшому судом 06 травня 2026 року постановлено ухвалу про визнання неподаною позовну заяву ОСОБА_1 та її повернення у зв`язку з невиконанням вимог ухвали про залишення позову без руху.
Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд( ст. 13 ЦПК України).
Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної особи довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ч.1, 2, 10 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при вирішенні питання про прийняття позовної заяви суддя лише перевіряє, чи має заявник, відповідно до ст. 4 ЦПК України право на порушення справи, чи відповідають форма і зміст заяви вимогам, чи дотримані правила підсудності та чи не має інших, встановлених законом перешкод для порушення справи в суді.
Право обґрунтовувати в позові свої вимоги, зазначати певні докази на підтвердження обставин, які вказані в позові, є диспозитивне право позивача, гарантоване цивільно-процесуальним законом.
Питання щодо якості такого викладу (чіткість, підставність, обґрунтованість, доведеність), оцінка таким обставинам, а також наявність чи відсутність порушення прав позивача судом не може вирішуватись на стадії відкриття провадження у справі.
Отже, на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі, суддя не вправі надавати оцінку обґрунтованості позовних вимог, оскільки кожна сторона вправі розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд, при цьому вирішення питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог та сама оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.
Як роз`яснено в п. 7 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 р. № 2, подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати її заявнику.
В цьому контексті колегія суддів звертає увагу на те, що вказуючи на недоліки позовної заяви в частині необхідності подання (зазначення) доказів, суд першої інстанції порушив вимоги процесуального права, оскільки неподання доказів не є підставою для залишення позовної заяви без руху, а має наслідком відмову у задоволенні позову за його недоведеністю.
За таких обставин, неподання доказів не є підставою для залишення позову без руху, оскільки подача доказів можлива на наступних стадіях цивільного процесу.
Апеляційний суд звертає увагу, що частинами 1, 3 статті 19 СК України визначено що, у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви.
Частинами 4-6 цієї статті встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Таким чином, позивач скористалась наданим їй правом для звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів безпосередньо до суду та надала до позовної заяви докази, якими вона обґрунтовує свої вимоги.
Аналіз частин 4-6 статті 19 СК України свідчить про те, що орган опіки та піклування подає письмовий висновок щодо розв`язання спору саме суду, а тому висновки судді про зобов`язання позивача отримати такий висновок до пред`явлення позову є помилковим.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).
Зазначені обставини справи і відповідні їм норми права залишилися поза увагою суду першої інстанції, який повернув позовну заяву ОСОБА_1 з підстав невиконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України однією із підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 382, 384 ЦПК України, Суд,- 
постановив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лошакова Дмитра Сергійовича задовольнити.
Ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 06 травня 2026 року скасувати, а справу № 758/803/26 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, - направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий       І.М. Стадник  
Судді        Ю.Б. Войтко
І.В. Міхасішин