ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року 
м. Київ

справа № 420/26078/24
адміністративне провадження № К/990/36614/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шишова О. О.,
суддів: Васильєвої І. А., Яковенка М. М.,
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фастімпекс» до Одеської митниці про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фастімпекс» на ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2026 року (постановлену в складі колегії суддів: головуючого судді Семенюка Г. В., суддів Федусика А. Г., Шляхтицького О. І.) у справі № 420/26078/24
УСТАНОВИВ: 
І. Рух справи
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фастімпекс» (далі - ТОВ «Фастімпекс») звернулося до суду з позовом до Одеської митниці, у якому просило визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів № UA500500/2024/000026/2 від 08 січня 2024 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року, позов задоволено.
Представник позивача звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2026 року заяву про ухвалення додаткового рішення у справі № 420/26078/24 залишено без розгляду на підставі частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Не погодившись з ухвалою суду апеляційної інстанції, ТОВ «Фастімпекс» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою.
ІІ. Оцінка суду апеляційної інстанції
Залишаючи без розгляду заяву позивача, апеляційний суд зазначив, що ні в прохальній частині відзиву на апеляційну скаргу, ані під час апеляційного перегляду цієї справи позивач із заявою/клопотанням щодо необхідності розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, не звертався. У відзиві на позовну заяву було лише зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат. Також суд апеляційної інстанції зауважив, що не наведено і обставини поважності причин неподання відповідної заяви про намір стягнення судових витрат і у поданій заяві про ухвалення додаткового рішення по справі.
ІІІ. Провадження в суді касаційної інстанції
Не погоджуючись з указаною ухвалою, позивач подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Одеської митниці на користь ТОВ «Фастімпекс» судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., які були понесені під час апеляційного розгляду справи.
Спершу позивач звертає увагу, що 27 червня 2025 року позивач через систему «Електронний суд» подав відзив на апеляційну скаргу Одеської митниці, на сторінці 6 якого у прохальній/мотивувальній частині було зроблено чітке, однозначне письмове застереження про те, що докази фактичної оплати будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Отже, процесуальний обов`язок щодо своєчасного повідомлення суду про намір стягнути витрати позивачем було виконано, натомість апеляційний суд, на думку скаржника, не звернув уваги на це та не проаналізував текст відзиву, який містився в матеріалах справи.
Крім того скаржник наголошує, що порядок розгляду заяви про ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу судових витрат визначений статтею 252 КАС України, що свідчить на помилковість розгляду судом апеляційної інстанції зазначеної заяви на підставі частини 7 статті 139 КАС України, яка регулює лише розмір судових витрат, а тому оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню. 
Також представник позивача наводить попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із касаційним розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 гривень.
Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2026 року відкрито касаційне провадження.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просив залишити касаційну скаргу без задоволення.
У відповіді на відзив позивач наполягає на протиправності ухвали суду апеляційної інстанції та необґрунтованості аргументів відповідача, які, в тому числі, спростовуються матеріалами справи та сталою практикою Верховного Суду.
IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ухвали Верховного Суду від 06 серпня 2026 року касаційне провадження у справі відкрито з метою перевірки доводів касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За текстом пункту 1 частини першої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Відповідно до частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За частиною четвертою статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до частини першої статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Згідно з частиною третьою статті 143 КАС України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
За частиною п`ятою статті 143 КАС України у випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.
Пунктом 3 частини першої статті 252 КАС України визначено: суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Вирішуючи питання темпоральних меж подання заяви про стягнення витрат на правову допомогу, а також доказів на підтвердження їх фактичного понесення та розміру, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 07 липня 2023 року у справі № 340/2823/21 зазначила, що підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині. Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.
Також в зазначеній справі об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зауважила, що коли йдеться про розподіл витрат, понесених на професійну правничу допомогу, то ініціювати це питання має сторона, яка понесла ті витрати, й для цього треба щонайменше заявити/повідомити суд про необхідність їх розподілу за наслідками розгляду справи. Власне з цим з об`єктивованою формою вираження наміру сторони щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу ще до завершення розгляду справи (чи то в порядку письмового провадження, чи в судовому засіданні) пов`язується можливість як потім подати протягом п`яти днів докази на підтвердження цих витрат, так і ухвалення на цій підставі додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України.
Застосовуючи зазначені висновки до обставин цієї справи, колегія суддів висновує: якщо до завершення розгляду апеляційної скарги учасник справи не заявив суду апеляційної інстанції про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, не виникне підстав для їх розподілу шляхом ухвалення додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України й тоді, коли заява про розподіл витрат на правничу допомогу, як і докази, які ці витрати підтверджують, будуть подані вже після того, як цей суд розгляне апеляційну скаргу й ухвалить відповідну постанову.
Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі № 520/4930/24.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу і робить це в межах викладених в ній доводів і вимог (стаття 308 КАС України). З цією метою суд апеляційної інстанції вивчає апеляційну скаргу та додані до неї документи.
З огляду на зазначене, положення частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 143 КАС України треба розуміти так, що сторона має заявити про необхідність розподілу витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, безпосередньо суду апеляційної інстанції до ухвалення цим судом остаточного судового рішення за апеляційною скаргою. 
У справі, яка розглядається, судом апеляційної інстанції установлено, що заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному суді подано 07 квітня 2026 року, тобто вже після закінчення розгляду справи в суді апеляційної інстанції, ураховуючи дату розгляду справи 30 вересня 2025 року.
Постановляючи оскаржену ухвалу, суд апеляційної інстанції зазначив, що ні в прохальній частині відзиву на апеляційну скаргу, ані під час апеляційного перегляду цієї справи позивач із заявою/клопотанням щодо необхідності розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, не звертався.
Також суд апеляційної інстанції зазначив, що представником позивача до закінчення судових дебатів в суді апеляційної інстанції не подано відповідної заяви про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, а у відзиві на позовну заяву було лише зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат.
Суд звертає увагу, що за обставинами справи № 520/4930/24, на висновки Верховного Суду у якій посилався суд апеляційної інстанції, позивачем про намір відшкодувати судові витрати зазначено у позовній заяві та заяві про відшкодування судових витрат у першій інстанції. Суду апеляційної інстанції про такий намір заявлено не було (в порядку ст. 139 КАС України), а подано заяву про ухвалення додаткового рішення. 
Відповідно до обставин справи № 340/4492/22 (послався суд апеляційної інстанції в оскарженій ухвалі) 18 листопада 2022 року позивач подав відповідь на відзив, у якому немає жодних заяв про те, що докази понесення судових витрат на правничу допомогу будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Тобто, до 22 листопада 2022 року (ухвалення судового рішення, яким закінчено розгляд справи) позивач не здійснював будь-яких заяв/клопотань про намір скористатися правом на подання доказів для підтвердження заявлених судових витрат на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення.
Фактичні обставини у наведених справах є відмінними від справи, що переглядається.
Так, відповідно до матеріалів цієї справи, у відзиві на апеляційну скаргу, який сформовано в системі «Електронний суд» 27 червня 2025 року, позивачем наведено орієнтовний розрахунок суми судових витрат та заявлено, що докази фактичної оплати будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду в порядку частини сьомої статті 139 КАС України.
У матеріалах справи (як додаток до відзиву на апеляційну скаргу) міститься договір про надання правової допомоги від 01.03.2019, договір про внесення змін від 28.02.2020, додатковий договір від 24.06.2025, акт наданої правової допомоги від 26.06.2025 (а.с.192-195).
У заяві про ухвалення додаткового рішення представник позивача зазначив, що у відзиві на апеляційну скаргу зазначалось про попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат та було додано відповідні докази понесених витрат, у тому числі платіжна інструкція про їх оплату (а.с.226 зв.).
У контексті наведеного Суд звертає увагу, що, вирішуючи питання відшкодування витрат на правову допомогу, Верховний Суд у постанові від 22 листопада 2024 року у справі № 420/15183/23 сформував наступні висновки:
«…за загальними правилами частини першої статті 143 КАС України, питання щодо судових витрат суд вирішує у рішенні, постанові або ухвалі.
Як виключення з цього правила, частиною 3 цієї статті передбачено можливість вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Однак, така можливість допускається лише за наявності поважних причин неможливості надати до закінчення судового розгляду докази понесених судових витрат.
Визначення частиною 7 статті 139 КАС України судових витрат не лише таких що сплачені, а й таких, що мають бути сплачені, не відміняє положень статті 143 КАС України, якою передбачено загальні підходи до порядку вирішення розподілу судових витрат саме під час постановлення рішення, постанови, ухвали.
Застосування положень статей 139 та 143 КАС України передбачає обов`язкове системне тлумачення цих норм, яке передбачає, що учаснику справи недостатньо лише «задекларувати» понесення в майбутньому судових витрат, а тим паче витрат на правову допомогу, а необхідно також довести неможливість з поважних причин оплатити її до прийняття рішення (постанови, ухвали) і на підтвердження таких причин надати відповідні докази.
Інакший підхід до розуміння природи судових витрат (зокрема витрат на правову допомогу) та порядку їх відшкодування, певною мірою узалежнить їх розмір від результатів розгляду справи і ускладнить можливість ревізії судом їх розміру на предмет розумності та співмірності відповідно до вимог частини 5 статті 134 та частини 9 статті 139 КАС України.
Крім того, визначені пунктом 3 частини першої статті 252 КАС України підстави для ухвалення додаткового рішення передбачають, що на момент ухвалення рішення у суду була можливість вирішити питання про судові витрати, однак таке питання не було вирішене. При цьому, не вирішення цього питання відбулось з вини суду, а не учасника процесу.
Відтак, відсутність на момент ухвалення рішення у суду доказів понесених судових витрат (в т.ч. на правову допомогу), виключає можливість ухвалення додаткового рішення з підставі передбачених пунктом 3 частини першої статті 252 КАС України.».
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що висновки суду апеляційної інстанції про те, що ні в прохальній частині відзиву на апеляційну скаргу, ані під час апеляційного перегляду цієї справи позивач із заявою/клопотанням щодо необхідності розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, спростовуються наявними матеріалами справи.
Також у цьому випадку Суд звертає увагу, що представник позивача подає заяву про ухвалення додаткового рішення (зазначаючи у ній, що докази про понесені витрати додано до відзиву на апеляційну скаргу, тобто до ухвалення рішення) на підставі ст. 252 КАС України.
У силу вимог статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про підтвердження позивачем заявлених до стягнення витрат на правову допомогу відповідно до вимог, встановлених частиною четвертою статті 134 КАС України.
Відповідно до частини 1 статті 353 КАС підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Таким чином, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення - скасуванню із направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду заяви про ухвалення додаткового судового рішення.
Крім того, як було зазначено вище, у касаційній скарзі представник позивача наводить попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із касаційним розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 гривень та додає докази понесення судових витрат у суді касаційної інстанції.
У цьому випадку Суд зазначає, що з огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.
V. Судові витрати
Ураховуючи результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фастімпекс» - задовольнити частково.
Ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2026 року - скасувати, справу № 420/26078/24 направити для продовження розгляду до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. О. Шишов
Судді І. А. Васильєва
М. М. Яковенко