ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

31 липня 2026 року 
м. Київ 

справа № 759/6248/25
провадження № 61-6809св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
заявник - ОСОБА_1 , 
заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Військова частина НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 лютого 2026 року у складі судді Петренко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року у складі колегії суддів Поливач Л. Д., Євграфової Є. П., Шкоріної О. І. у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Військова частина НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту перебування на утриманні, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст заявлених вимог 

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Військова частина НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, у якій просив встановити факт його перебування на утриманні свого рідного брата ОСОБА_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання обов`язків із захисту Батьківщини. 

Свої вимоги  ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що після смерті матері у 1998 році та батька у 2005 році, які за життя були особами з інвалідністю, загиблий брат фактично виконував щодо заявника функції батьківського піклування та забезпечував його матеріальне утримання. 

За твердженням заявника, протягом тривалого часу, зокрема під час навчання у коледжі та закладі вищої освіти, а також після створення ним власної сім`ї, основним джерелом його матеріального забезпечення були кошти брата, який оплачував навчання, придбавав необхідне майно, зокрема автомобіль, ноутбук і мобільний телефон, надавав матеріальну допомогу на утримання дітей заявника та забезпечував його коштами під час проходження військової служби. 

Встановлення зазначеного факту є необхідним для реалізації заявником права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Святошинський районний суд міста Києва ухвалою від 28 березня 2025 року відмовив у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні, дійшовши висновку про наявність спору про право, який підлягає розгляду в порядку позовного, а не окремого провадження. 

Київський апеляційний суд постановою від 18 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 28 березня 2025 року скасував, а справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду. 

Апеляційний суд керувався тим, що на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі відсутні достатні підстави для висновку про наявність спору про право, а тому заява підлягає розгляду судом із наданням оцінки всім обставинам та доказам у межах відповідного провадження. 

Святошинський районний суд міста Києва рішенням від 05 лютого 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні загиблого брата відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що для встановлення факту перебування особи на утриманні загиблого військовослужбовця необхідно довести, що така особа перебувала на його повному утриманні або одержувала від нього допомогу, яка була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Водночас подані заявником докази не підтверджують наявності таких обставин. 

Суд установив, що на момент загибелі брата заявник був повнолітньою працездатною особою, мав вищу освіту, професійні навички, власну сім`ю та дітей, а також отримував доходи від трудової діяльності. Надання братом матеріальної допомоги, придбання майна, оплата навчання та інша фінансова підтримка, на переконання суду, свідчать про родинну допомогу та піклування, однак самі собою не підтверджують факту перебування заявника на утриманні. 

Суд також зазначив, що заявник не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували розмір, систематичність та визначальне значення матеріальної допомоги брата для забезпечення його існування, а показання свідка не містять конкретних відомостей щодо обсягу такої допомоги та не підтверджують відсутності у заявника інших джерел доходу. 

За висновком суду, заявник не довів, що допомога загиблого брата була для нього постійним і основним джерелом засобів до існування, а тому правові підстави для встановлення факту перебування на утриманні відсутні. 

Київський апеляційний суд постановою від 22 квітня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 лютого 2026 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, належним чином оцінив подані докази, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У травні 2026 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, з урахуванням поданих уточнень, просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 лютого 2026 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року і ухвалити нове рішення про задоволення заяви про встановлення факту його перебування на утриманні  ОСОБА_4 . 

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23, а також у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17 та від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17. 

Уточнену касаційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, які регулюють питання встановлення факту перебування особи на утриманні, та дійшли помилкових висновків про недоведеність заявлених вимог. 

Заявник зазначає, що суди не надали належної оцінки поданим доказам, зокрема документам, які підтверджують спільне проживання з братом, систематичне надання ним матеріальної допомоги та перерахування коштів на його утримання, а також показанням свідків щодо характеру їхніх сімейних відносин. 

На думку заявника, суди безпідставно ототожнили факт перебування на утриманні з непрацездатністю особи та фактично не з`ясували, чи була допомога загиблого брата постійним і основним джерелом його засобів до існування. При цьому суди не врахували, що утримання може полягати не лише у безпосередній передачі коштів, а й у систематичному забезпеченні житлом, оплаті навчання, придбанні необхідного майна, покритті витрат на утримання сім`ї та інших формах матеріального забезпечення. 

Крім того, заявник стверджує, що суди не встановили часові межі його перебування на утриманні брата, не дослідили у повному обсязі обставини фактичного виховання, піклування та матеріального забезпечення після смерті батьків, а також не врахували, що звернення до суду зумовлене необхідністю підтвердження юридичного факту для реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця. 

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 09 червня 2026 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Святошинського районного суду міста Києва. 

17 липня2026 року матеріали справи № 759/6248/25 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Києві, а його рідний брат ОСОБА_4 - народився ІНФОРМАЦІЯ_4 . 

Батьки братів були особами з інвалідністю з дитинства. Мати, ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , а батько, ОСОБА_6 , - ІНФОРМАЦІЯ_6 . 

Зі слів заявника, після смерті батьків та з огляду на їхній стан здоров`я за життя обов`язки щодо його виховання, піклування та матеріального забезпечення фактично взяв на себе старший брат ОСОБА_4 , який оплачував його заняття у спортивних секціях, навчання у коледжі та Київському національному економічному університеті імені Вадима Гетьмана, придбавав особисті речі, техніку (ноутбук, мобільний телефон), а також транспортні засоби (скутер та автомобіль). 

У період з 01 квітня 2005 року до 31 травня 2010 року ОСОБА_1 отримував пенсію у зв`язку із втратою годувальника як круглий сирота. На момент припинення виплати пенсії йому виповнилося 23 роки. 

Суди також з`ясували, що заявник є повнолітньою працездатною особою, має власну сім`ю, виховує сина 2016 року народження та доньку 2019 року народження. Під час розгляду справи він підтвердив наявність професійних навичок у будівельній сфері та зазначив, що з 2018 року періодично отримував доходи від виконання робіт за наймом. 

ОСОБА_4 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання обов`язків військової служби в умовах воєнного стану. 

Після загибелі брата ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_7 із заявою про призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168. Листом від 20 лютого 2024 року № 13/2392/с його було повідомлено про необхідність подання документів, які підтверджують факт перебування на утриманні загиблого військовослужбовця станом на дату його смерті. 

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що тривалий час знає заявника та його брата. За її словами, ОСОБА_4 проживав за адресою, зазначеною заявником, не мав власної сім`ї, постійно піклувався про брата та його сім`ю, надавав йому матеріальну й моральну підтримку. Свідок зазначила, що після смерті батьків, коли заявник був неповнолітнім, саме старший брат фактично дбав про нього. Водночас вона повідомила, що їй невідомо, чи оформлювалася над заявником офіційна опіка та чи має він проблеми зі здоров`ям, однак підтвердила факт надання загиблим братом матеріальної допомоги заявникові. 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пункту 1 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 

У справі, яка переглядається Верховним Судом, суди вирішували питання щодо наявності підстав для встановлення факту перебування заявника на утриманні його рідного брата, який загинув під час проходження військової служби. 

Юридичними фактами є певні обставини реальної дійсності, з настанням яких норма права пов`язує виникнення, зміну або припинення прав та обов`язків особи. Саме такі факти можуть бути предметом встановлення в порядку окремого провадження, якщо від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17). 

Не в усіх випадках юридичний факт може бути підтверджений відповідним документом або посвідчений у позасудовому порядку. Саме тому законодавець передбачив можливість його встановлення судом за правилами окремого провадження. 

Найбільш важливі з точки зору суспільного буття особи юридичні факти, які підлягають визнанню у судовому порядку, визначені у частині першій статті 315 ЦПК України. 

У частині першій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. 

Щодо інших юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, то їх може бути встановлено в судовому порядку, за умов, передбачених частиною другою статті 315 ЦПК України, - якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. 

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення; 
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; 
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; 
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. 

Такими самими критеріями керувалася Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 та від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22. 

Звертаючись до суду із цією заявою, ОСОБА_1 зазначав, що встановлення факту його перебування на утриманні загиблого брата необхідне для реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 

За змістом частини першої статті 16 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) (тут і далі - в редакції, чинній на дату смерті ОСОБА_4 ) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. 

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби. 

У пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000,00 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян російської федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору. Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пунктах 1-1-2 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть. 

Відповідно до статті 16-1 Закону № 2011-ХІІ у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення). 

Згідно з частиною першою статті 30 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (тут і далі - Закон № 2262-ХІІ у редакції, чинній на час смерті ОСОБА_4 ) право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31). 

Відповідно до частини другої статті 30 Закону № 2262-ХІІ незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби. 

Згідно з частиною четвертою статті 30 Закону № 2262-ХІІ непрацездатними членами сім`ї вважаються: 
а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; 
б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або є особами з інвалідністю; 
в) батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або якщо вони мають право на пенсію незалежно від віку відповідно до частини третьої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, або якщо вони є особами з інвалідністю. Відповідне зниження пенсійного віку жінкам, установлене абзацом першим цього пункту, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 01 січня 2022 року; 
г) дід і бабуся - при відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати; 
д) дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює. 

Тобто непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, брати: 
1) які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років, водночас братам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; 
2) незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює (пункти «а», «д» частини четвертої вказаної вище норми права). 

Члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування (частина перша статті 31 Закону № 2262-ХІІ). 

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначений у Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975 у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_4 ). 

Положеннями пункту 9 Порядку № 975 регламентовано, що до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 4 цього Порядку, належать, зокрема, утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону № 2262-XII. 

У пункті 20 Порядку № 975 визначено перелік документів, які подають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога. 

Зокрема, передбачено, що особи, які не були членами сім`ї загиблого, але перебували на його утриманні, додають до заяви рішення суду, що підтверджує факт перебування заявника, який є членом сім`ї загиблого (померлого), на його утриманні, який визначається відповідно до Закону № 2262-XII, або іншого документа, що є підставою для встановлення факту перебування на утриманні та призначення пенсії в разі втрати годувальника відповідно до зазначеного Закону. 

Як уже зазначалося, для цілей визначення того, чи є особа утриманцем у розумінні чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, необхідно встановити, чи має така особа право на призначення пенсії в разі втрати годувальника за приписами Закону № 2262-ХІІ. 

На зазначеному вище наголошено, зокрема, у пункті 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23 (провадження № 14-40цс25). 

Системний аналіз наведеного вище законодавства дає підстави для висновку, що станом на дату смерті ОСОБА_4 законодавець передбачив, що повнолітній брат загиблого військовослужбовця має право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, якщо він був утриманцем загиблого, тобто мав право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону № 2262-ХІІ. 

Водночас право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону № 2262-ХІІ повнолітній брат мав у випадку, якщо, в розумінні цього закону, був непрацездатним членом сім`ї загиблого військовослужбовця та перебував на його утриманні. 

Установивши, що ОСОБА_1 на момент загибелі брата був повнолітньою працездатною особою, не є особою з інвалідністю, не належить до жодної з категорій непрацездатних членів сім`ї, визначених частиною четвертою статті 30 Закону № 2262-ХІІ, має власну сім`ю, дітей та джерела доходу, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність правових підстав для встановлення факту його перебування на утриманні загиблого брата з метою набуття права на одноразову грошову допомогу, передбачену статтею 16-1 Закону № 2011-ХІІ. 

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували правових висновків Верховного Суду щодо необхідності встановлення, чи була допомога померлого постійним та основним джерелом засобів до існування особи, не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій. 

Верховний Суд звертає увагу, що для набуття статусу утриманця загиблого військовослужбовця у розумінні статті 16-1 Закону № 2011-ХІІ необхідною є сукупність двох умов: особа повинна належати до кола непрацездатних членів сім`ї, визначених Законом № 2262-ХІІ, та перебувати на утриманні загиблого годувальника. Відсутність хоча б однієї із зазначених умов виключає можливість визнання особи утриманцем для цілей призначення одноразової грошової допомоги. 

Оскільки у цій справі заявник не довів наявності у нього статусу непрацездатного члена сім`ї загиблого військовослужбовця у розумінні частини четвертої статті 30 Закону № 2262-ХІІ, обставини щодо обсягу, систематичності та значення матеріальної допомоги, яку він отримував від брата, самі собою не можуть бути достатньою підставою для встановлення факту перебування на утриманні з метою отримання одноразової грошової допомоги. 

Не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги про те, що суди не надали належної оцінки доказам матеріальної підтримки заявника з боку брата після смерті батьків, під час навчання, проходження військової служби та після створення ним власної сім`ї. Наведені обставини можуть свідчити про існування між братами тісних родинних відносин, моральної та матеріальної підтримки, проте не підтверджують наявності у заявника права на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону № 2262-ХІІ, з яким законодавець пов`язує можливість визнання особи утриманцем загиблого військовослужбовця для цілей статті 16-1 Закону № 2011-ХІІ. 

Посилання заявника на те, що після смерті батьків брат фактично виконував щодо нього функції піклування та матеріального забезпечення, також не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій, оскільки на час загибелі ОСОБА_4 заявник був повнолітньою особою віком 36 років, а право на отримання одноразової грошової допомоги підлягає оцінці з урахуванням законодавства та фактичних обставин, які існували на момент смерті військовослужбовця. 

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального права, повно встановили обставини справи та дійшли обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні загиблого брата. 

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 31 березня 2026 року у справі № 754/15529/24-ц (провадження № 61-13097св25), від 08 квітня 2026 року у справі № 274/5542/24-ц (провадження № 61-15551св25) та від 25 травня 2026 року у справі № 522/10798/25-Е (провадження № 61-3705св26). 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 лютого 2026 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді: | Є. В. Петров
| А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко