Справа № 583/4697/26
2-о/583/153/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2026 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:
головуючого – судді Ярошенко Т.О.
присяжних Рогальської Т.М. 
Сугак Т.О.
за участю секретаря судового засідання Алєксєєнко І.В.
прокурора Значенка С.В.

лікаря-психіатра КНП СОР «Обласної 
клінічної спеціалізованої лікарні» Тимошенка В.І. 
особи, щодо якої порушується питання про
госпіталізацію ОСОБА_1 
його представника Єфіменко Л. І.  
за заявою Комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Обласна клінічна спеціалізована лікарня» про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_1 , 
ВСТАНОВИВ:
Заявник звернувся до суду з заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вчиняє реальні наміри вчинити дії, які являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, що і стало підставою для звернення до суду.
У судовому засіданні лікар-психіатр заяву підтримав в повному обсязі, вказавши, що ОСОБА_1 був доставлений до психіатричного закладу в зв`язку з неадекватною поведінкою, потребує госпіталізації в примусовому порядку.
У судовому засіданні ОСОБА_2 свідомо висловив свою думку щодо незгоди з поміщенням його до психіатричної лікарні та вказав, що проживає з матір`ю, раніше вживав наркотики, але вилікувався, зараз наркотичні засоби не вживає, вживає алкоголь, проте вважає, що може самостійно позбавитись цього, просив не поміщати його до психіатричної лікарні, так як ніякої небезпеки від нього не має. Він має намір працевлаштуватися та жити самостійно. Офіційного заробітку не має, однак підробляє по заробітках.
Законний представник ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала заяву медичного закладу та пояснила, що з дитинства з сином мала проблеми, завжди сплачувала його борги, на обліку у психіатра перебуває з 2005 року, вживав наркотичні засоби, весною лікувався у КНП Сумської обласної ради «Обласна клінічна спеціалізована лікарня», але не долікувався, приїхав з Києва та став постійно вживати алкоголь, був агресивний, але ніколи її не бив, вона його боїться. Вважає, що його треба пролікувати примусово, оскільки приймати ліки вдома він відмовляється.
Представник ОСОБА_1 адвокат Єфіменко Л.І. вважає необхідним заяву задовольнити.
Прокурор вважає доцільним задовольнити заяву.
Суд проаналізував матеріали справи, вислухавши думку прокурора, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку.
Судом установлено, що 14.09.2026 року ОСОБА_1 за направленням парамедика ЕШМД в супроводі поліції у зв`язку з погіршенням психічного стану та неадекватною поведінкою був доставлений до КНП СОР «Обласної клінічної спеціалізованої лікарні», де за відсутністю усвідомленої добровільної згоди на лікування та наявністю підстав був госпіталізований до лікарні за рішенням лікаря-психіатра в примусовому порядку.
Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів від 15.09.2026 року № 67 ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вчиняє дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, його обстеження та лікування можливе лише в стаціонарних умовах, потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.
В силу ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Згідно із частинами 2-5 ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.
При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення, прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів.
При обстеженні психічного стану ОСОБА_1 в КНП Сумської обласної ради «Обласна клінічна спеціалізована лікарня» комісія лікарів прийняла рішення в зв`язку з тим, що особа виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вчиняє дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе, неспроможна самостійно задовольняти свої основні потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку відповідно до статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Вийти з відповідним клопотанням до суду.
Проте вказаний висновок комісії лікарів –психіатрів суд оцінює критично, не може погодитись в тій частині, що ОСОБА_1 виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, оскільки, такі факти не знайшли свого підтвердження в суді. Зі змісту висновку вбачається, що він містить формулювання загального характеру, однак, не містить конкретних фактів, не вказано, яка саме неадекватна поведінка ОСОБА_2 . З письмових пояснень лікаря вбачається, що мати просила забрати ОСОБА_2 до лікарні.
У судовому засіданні не знайшли свого підтвердження викладені у висновку обставини про те, що нібито ОСОБА_2 погрожував матері ножем, говорив нісенітниці чи веде асоціальний спосіб життя. Зазначені у висновку обставини не підтверджені належними доказами.
Натомість, ОСОБА_2 критично оцінює свою поведінку та має наміри працевлаштуватися, заробляє собі на прожиття, щодо матері ніяких протиправних дій не вчиняє. Мати не розділяє спосіб його життя, що стало приводом для виклику медиків та працівників поліції для його госпіталізації, однак, законних підстав для його судом не встановлено.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно ч.2 ст.28 Конституції України жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Правова позиція щодо презумпції психічного здоров`я людини та неможливості незаконного втручання держави в її особисту свободу внаслідок нічим не підтвердженого припущення щодо наявності у неї психічного захворювання викладена у практиці Європейського суду з прав людини є обов`язковою для застосування національними судами.
Так, прикладом реалізації права на здоров`я в контексті положень п.п. «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.
Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме рішення від 28 жовтня 2003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації, рішенні від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації. 
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Європейський суд з прав людини наголошував, що у відповідних витягах з «Принципів захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги», схвалених Резолюцією Генеральної Асамблеї № 46/119 від 17 грудня 1991 року зазначено, що будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в якості пацієнта у примусовому порядку, або особа, вже госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку, може триматися як пацієнт у психіатричному закладі у примусовому порядку тоді й тільки тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, який працює в області психіатрії, встановить, що ця особа страждає на психічне захворювання і визначить, що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам, або у випадку особи, чи є психічне захворювання тяжким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або тримання даної особи в психіатричному закладі може призвести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути здійснене лише за умови госпіталізації до психіатричного закладу відповідно до принципу найменш обмежувальної альтернативи. 
У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «Анатолій Руденко проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися психічнохворою та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів».
Підсумовуючи викладене, з урахуванням принципів законності, розумності, виваженості, пропорційності (співмірності), справедливого балансу, суд приходить до висновку, що матеріали даної справи не містять, а в судовому засіданні не добуто належних та допустимих та достовірних доказів, які б у своїй достатності та взаємозв`язку свідчили про наявність підстав для надання ОСОБА_1 психіатричної допомоги у примусовому порядку, що встановлені законом (ст. 340 ЦПК України), тобто, відсутні ознаки того, що психічні розлади ОСОБА_1 досягли такого рівня, які б виправдовували примусову госпіталізацію його до психіатричного закладу, а тому суд вважає, що заява необґрунтована та не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.263-265, 293-294, 339, 341-342 ЦПК України, ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», суд, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні заяви Комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Обласна клінічна спеціалізована лікарня» про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_1 відмовити за необґрунтованістю.
Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повний текст рішення складено 15.09.2026 року.

Суддя Охтирського 
міськрайонного суду Т.О. Ярошенко

Присяжні Т.М. Рогальська

Т.О. Сугак