ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2026 року | м. Полтава | Справа № 440/7237/26

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бойка С.С., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Полтавської міської ради, в якій просить суд:
визнати протиправною бездіяльність Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради щодо ненадання відповіді на запит про публічну інформацію від 21.05.2026;
зобов`язати відповідача надати запитувану інформацію у повному обсязі;
стягнути з відповідача на користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідач протиправно не надав публічну інформацію, яку він просив у запиті.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2026 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.
11.06.2026 від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, якою позивач усунув недоліки позовної заяви.
Як наслідок, ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15.06.2026 звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за звернення до суду з цим позовом. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №440/7237/26 за позовом ОСОБА_1 до Управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
23.06.2026 позивач надіслав до суду додаткові пояснення, в яких зазначив про факт визнання відповідачем протиправної бездіяльності. Вказав, що направлення листа від 23.06.2026 є прямим і беззаперечним доказом того, що на момент подання позову (04.06.2026) та на момент відкриття провадження (15.06.2026) відповідач вчинив протиправну бездіяльність. Надання відповіді після звернення до суду не звільняє відповідача від відповідальності згідно з усталеною практикою Верховного Суду. Також у своєму листі відповідач вдається до текстових маніпуляцій, стверджуючи, що запит позивача нібито не є запитом на публічну інформацію, та посилається на Закон України "Про звернення громадян", що є хибним твердженням. Позивач у запиті просив надати копії вже існуючих документів (рішення виконкому № 68, протокол конкурсу, структура тарифу). Відповідач самовільно та протиправно змінив статус документа, щоб виправдати порушення строків. Поряд з цим, відповідач надіслав копію рішення виконкому № 68 від 04.04.2018 року. Проте, у наданому "Додатку 3" (таблиця тарифікації по будинках) надіслано лише сторінки 1-42. На цих сторінках повністю відсутня адреса реєстрації позивача: АДРЕСА_1 . Сторінки з 43 по 66 відповідач приховав, позивачу і суду не надав. Таким чином, відповідач не надав структури тарифу для будинку позивача. Крім того, дії відповідача лише поглибили моральні страждання позивача. Отримавши цей лист, позивач переконався, що відповідач умисно приховує сторінки з адресою, продовжуючи залишати позивача у стані правової невизначеності перед загрозами суду з боку КП "ЖЕО №2". Це підтверджує наявність у позивача глибокого психологічного дискомфорту, відчаю та безпорадності, які він оцінює у заявлені 100000 грн.
Від відповідача 07.07.2026 надійшов відзив на адміністративну заяву, в якому відповідач в задоволенні позову просить відмовити. Зазначає, що Управлінням надано відповідь на звернення позивача (копія відповіді та додатки до неї містяться в матеріалах справи, - надані суду позивачем) від 21.05.2026. Запитувана інформація надана позивачу Управлінням в повному обсязі. Твердження позивача про те, що Управлінням надана "неповна та прихована інформація (предмет спору не вичерпано)", не заслуговують на увагу, оскільки неуважність позивача при дослідженні наданої Управлінням відповіді (інформації) та додатків до неї) на його звернення, не може трактуватись як бездіяльність Управління, а також не може бути підтвердженням того, що Управління приховало інформацію ("сторінки 43-66"). Згідно Додатку 3 до рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради від 04.04.2018 № 68, які наданні суду самим позивачем в стовбці 2 рядка 1263 вказано інформацію, яку запитує позивач по відношенню до будинку за адресою АДРЕСА_1 . Тому інформацію, запитувану позивачем надано від імені Управління вчасно та в повному обсязі. Згідно п.8 ч.1 ст. 238 КАСУ суд закриває провадження у справі, зокрема, щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення. Хоча Управління не виправило, а не здійснювало порушень по відношенню позивача, відповідач вважає, що має місце необхідність суду закрити провадження у справі в частині визнання протиправною бездіяльності Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради щодо ненадання відповіді на запит про публічну інформацію від 21.05.2026 та зобов`язання відповідача надати запитувану інформацію у повному обсязі. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то Управління зауважує, що жодним нормативним актом України не надано визначення слову "стурбованість", тобто таке слово є не більш як емоційно оціненим позивачем та не має юридичної визначеності. Позивач, також, спираючись на позовні вимоги про стягнення моральної шкоди вказує на те, що він перелякався. Водночас, слову "переляк" в юриспруденції не надано визначення взагалі, тому оцінка судом визначення слову "переляк" не є конструктивною дією, а отже стягнення коштів за неіснуючу подію підлягає відмові. "Безпорадність" в даних відносинах між позивачем та Управлінням є тільки слова та оцінюючі судження самого позивача, які не підтверджуються жодними доказами, та на думку Управління є надуманими, та такими, що вчиненні з корисливих мотивів з метою безпідставного збагачення. Щодо відчаю, на який посилається позивач, то Управляння вважає за можливе не повторювати свої слова, оскільки виходячи з вищевикладеного, позивні вимоги в цій частині є абсурдними як і інші. Ні суду, ні Управлінню позивачем не надано жодних доказів, які б могли бути підставою для стягнення з Управління моральної шкоди. 
У відповіді на відзив на позовну заяву позивач наполягав на задоволенні його позовних вимог. При цьому, вказував, що при первинному ознайомленні з електронним додатком до листа відповідача від 23.06.2026, через технічні особливості програмного забезпечення на пристрої позивача, сторінки Додатка 3 з 43 по 66 відображалися некоректно (як пусті бланки). Після повторного детального відкриття на іншому пристрої дійсно було виявлено рядок 1263 із зазначенням адреси: вул. Гожулівська, 12. Позивач не мав наміру вводити суд в оману, а попереднє твердження було наслідком технічного збою при відображенні великого за обсягом електронного документа. Разом з тим, факт наявності відомостей про будинок за адресою: АДРЕСА_1 у рядку 1263 Додатка 3 до Рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради від 04.04.2018 р. № 68, жодним чином не спростовує позовних вимог та не свідчить про правомірність дій відповідача.
У запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову повністю.
Відповідно до приписів статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), зокрема, справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.
Cправи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
У справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив. 
Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 21.05.2026 звернувся до Полтавської міської ради із запитом на отримання публічної інформації, у якому зазначив, що Комунальним підприємством "Житлово-експлуатаційна організація №2" Полтавської міської ради (КП "ЖЕО №2") здійснюються нарахування плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (або послуги з управління багатоквартирним будинком) за адресою: АДРЕСА_1 . 
З метою встановлення правомірності таких нарахувань та наявності у КП "ЖЕО №2" статусу виконавця послуг/управителя за вказаною адресою, на підставі статей 1, 13, 19, 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації", заявник просив: 
1. Надати копію рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради, яким КП "ЖЕО №2" (код ЄДРПОУ 13961617) було визначено виконавцем послуг або призначено управителем багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1. 
2. Надати копію протоколу конкурсної комісії щодо призначення управителя за вказаною адресою (якщо призначення відбувалося на конкурсних засадах згідно зі ст. 13 Закону "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку"). 
3. Надати інформацію про дату укладення та термін дії договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком між Полтавською міською радою (або уповноваженою особою співвласників) та КП "ЖЕО №2" за вказаною адресою. 
4. Надати копію додатку до рішення Полтавської міської ради (або витяг з нього), що містить перелік складових послуг та структуру тарифу, затверджену для будинку за адресою: АДРЕСА_1. 
Відповідь просив надати у встановлений законом 5-денний строк на електронну адресу: ternovshina@gmail.com.
Листом виконавчого комітету Полтавської міської ради від 21.05.2026 №04-48/214-зі заявника повідомлено про те, що запит на отримання публічної інформації від О. Петросяна, адресований Полтавській міській раді, направлено відповідно до частини 3 статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" належному розпоряднику інформації - Управлінню житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради для розгляду та надання відповіді запитувачу. 
Не отримавши жодної відповіді у визначений статтею 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" строк, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом про визнання протиправною бездіяльності Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради щодо ненадання відповіді на запит про публічну інформацію від 21.05.2026; зобов`язання відповідача надати запитувану інформацію у повному обсязі; стягнення з відповідача на користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та до інформації, що становить суспільний інтерес, визначено Законом України від 13 січня 2011 року № 2939-VI "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон № 2939-VI).
Публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом (стаття 1 Закону № 2939-VI).
Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до частини 1 статті 5 цього Закону доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.
Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (частина 2 статті 6 Закону № 2939-VI).
Статтею 12 Закону № 2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
У пункті 6 частини 1 статті 14 Закону № 2939-VI визначено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Відповідно до частини 1 статті 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Згідно із частиною 1 статті 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до частин 1, 4 та 5 статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.
Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.
Положеннями статті 23 Закону № 2939-VI передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до КАС України.
При цьому, норми Закону № 2939-VI регулюють відносини щодо доступу до інформації, яка вже існує, і не вимагає у відповідь на запит створювати певну інформацію. Розпорядник публічної інформації може (і має своїм обов`язком) надати тільки ту публічну інформацію, яку він, з огляду на свій правовий статус, та яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він (розпорядник) володіє.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 21.05.2026 звернувся до Полтавської міської ради із запитом на отримання публічної інформації, у якому зазначив, що Комунальним підприємством "Житлово-експлуатаційна організація №2" Полтавської міської ради (КП "ЖЕО №2") здійснюються нарахування плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (або послуги з управління багатоквартирним будинком) за адресою: АДРЕСА_1. 
З метою встановлення правомірності таких нарахувань та наявності у КП "ЖЕО №2" статусу виконавця послуг/управителя за вказаною адресою, на підставі статей 1, 13, 19, 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації", заявник просив: 
1. Надати копію рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради, яким КП "ЖЕО №2" (код ЄДРПОУ 13961617) було визначено виконавцем послуг або призначено управителем багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1. 
2. Надати копію протоколу конкурсної комісії щодо призначення управителя за вказаною адресою (якщо призначення відбувалося на конкурсних засадах згідно зі ст. 13 Закону "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку"). 
3. Надати інформацію про дату укладення та термін дії договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком між Полтавською міською радою (або уповноваженою особою співвласників) та КП "ЖЕО №2" за вказаною адресою. 
4. Надати копію додатку до рішення Полтавської міської ради (або витяг з нього), що містить перелік складових послуг та структуру тарифу, затверджену для будинку за адресою: АДРЕСА_1. 
Відповідь просив надати у встановлений законом 5-денний строк на електронну адресу: ternovshina@gmail.com.
Дослідивши зміст вказаного запиту суд вважає за доцільне зауважити на тому, що позивач у спірному випадку звернувся не із заявою в порядку Закону України "Про звернення громадян", оскільки його запит від 21.05.2026 не містив зауважень, скарг та пропозицій, що стосуються статутної діяльності, а також не був заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
За змістом поданого ОСОБА_1 запиту від 21.05.2026 вбачається, що він є інформаційним запитом, оскільки позивач просив лише про надання певної інформації. 
Суд зауважує, що за положеннями частини 3 статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
Так, вищевказаний запит позивача згідно з листом виконавчого комітету Полтавської міської ради від 21.05.2026 №04-48/214-зі був направлений відповідно до частини 3 статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" належному розпоряднику інформації - Управлінню житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради для розгляду та надання відповіді запитувачу. 
Тобто, виконавчий комітет Полтавської міської ради у своєму листі підтвердив ту обставину, що запит ОСОБА_1 від 21.05.2026 є саме запитом на публічну інформацію та має бути розглянутий розпорядником інформації Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради у відповідності до положень Закону України "Про доступ до публічної інформації".
З огляду на викладене, судом критично оцінюються доводи відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що поданий ОСОБА_1 запит підлягав розгляду в порядку Закону України "Про звернення громадян".
Також слід зазначити, що за приписами пунктів 2, 4 частини 1 статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: - юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; - суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.
Водночас, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом (стаття 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації").
Як слідує зі змісту запиту позивача від 21.05.2026, останній поданий з метою отримання інформації, яка стосується правомірності нарахувань плати за послуги з отримання будинків і споруд та прибудинкових території, а саме, будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якому, за твердженнями ОСОБА_1 , розташована його квартира АДРЕСА_2 .
Тобто, оскільки зазначена позивачем у запиті інформація по суті стосується надання житлово-комунальних послуг, тарифів, діяльності комунальних підприємств та використання бюджетних коштів, суд доходить висновку, що вона є публічною та відкритою інформацією згідно із Законом України "Про доступ до публічної інформації".
В свою чергу саме Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради є розпорядником публічної інформації, зокрема, щодо тарифів на житлово-комунальні послуги в межах своєї компетенції. При цьому, дана інформація необхідна суспільству для здійснення громадського контролю за використанням коштів місцевого бюджету, а також для здійснення контролю щодо економічної обґрунтованості тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території.
З огляду на викладене, оскільки інформація щодо наданих послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, а також щодо виконавця послуг/управителя є публічною інформацією в розумінні Закону України "Про доступ до публічної інформації", яка передана та перебуває у володінні Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, судом відхиляються як безпідставні доводи відповідача про те, що він у спірному випадку не являється розпорядником вказаної публічної інформації, як суб`єкт господарювання, який створив інформацію/документи, які запитував позивач. 
Суд зауважує в зв`язку з цим, що згідно позиції Верховного Суду, сформованою у постанові від 19.08.2022 у справі №160/4933/20, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися принципу публічного права, тобто діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії (приймати рішення), не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Матеріалами справи підтверджується, що лист виконавчого комітету Полтавської міської ради від 21.05.2026 №04-48/214-зі разом із запитом та резолюцією щодо його розгляду зареєстрований в Управлінні 22.05.2026 під вх.№01-06-02.2-04/67-зі. 
При цьому, у визначений статтею 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" строк відповідачем не було надано відповіді та документів на запит позивача. 
Відтак, ненадання відповіді на запит у встановлений законом строк є порушенням прав, гарантованих Законом України "Про доступ до публічної інформації".
Суд враховує, що відповідь на запит позивача була надана відповідачем лише листом від 23.06.2026 №01-06-02.2-04/67-зі і у цьому листі відповідач безпідставно послався на те, що запит ОСОБА_1 підлягає розгляду в порядку Закону України "Про звернення громадян". 
Суд ураховує, що вказаний висновок цілком відповідає визначенню поняття "бездіяльність", яке надано Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 19.04.2018р. у справі № П/9901/137/18 (800/426/17), де Велика Палата зазначила, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Велика Палата у своїх постановах неодноразово висновувала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень потрібно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає у неухваленні рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно потрібними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були вчинені чи були вчинені з порушенням розумних строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість, підстави та межі бездіяльності, а також її шкідливість для прав та інтересів особи.
Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими, оскільки в ході судового розгляду справи знайшла своє підтвердження та обставина, що Управління відповідь та документи на запит позивача надало з пропуском визначеного статтею 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" строку майже на один місяць помилково стверджуючи про те, що запит позивача підлягав розгляду в прядку Закону України "Про звернення громадян".
Відтак, позовні вимоги позивача слід задовольнити в цій частині шляхом визнання протиправною бездіяльність Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради щодо ненадання відповіді на запит про публічну інформацію від 21.05.2026 у строк, визначений статтею 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації".
Вирішуючи ж вимоги позивача в частині вимог про зобов`язання відповідача надати запитувану інформацію у повному обсязі, суд доходить висновку, що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки у листі від 23.06.2026 №01-06-02.2-04/67-зі Управління по суті надало повні пояснення та інформацію по запиту позивача.
Також до вказаного листа Управлінням були додані усі запитувані позивачем документи. 
Вказане визнається самим позивачем у відповіді на відзив на позовну заяву та підтверджується долученими ним до позовної заяви документами.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що інформація та відповідь, які відповідач надав за наслідками розгляду публічного запиту позивача, свідчать про належне виконання ним своїх обов`язків як розпорядника публічної інформації, хоча й несвоєчасно.
Вирішуючи вимоги позивача в частині вимог про стягнення з відповідача на користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
За приписами частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає:
- у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
- у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У відповідності до частин 3, 4 та 5 статті 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За приписами частини другої вказаної вище статті, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
- якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
- якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
- в інших випадках, встановлених законом.
У постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4, із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 та № 1 від 27.02.2009, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність факту такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача (відповідача), наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача (відповідача) та вини останнього (відповідача) в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Зі змісту наведених норми випливає, що основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 року у справі № 804/2252/14, від 31.01.2018 року у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 року у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 року у справі № 9901/377/18.
Крім того, суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.
Аналізуючи зміст позовної заяви, обґрунтування щодо завданої моральної шкоди та досліджуючи матеріали справи, суд зазначає, що в обґрунтування вимоги про стягнення моральної шкоди, позивачем не надано жодних належних доказів та обґрунтованих розрахунків сум, що б свідчили про заподіяння позивачу моральної шкоди у розмірі, в якому останній просить стягнути з відповідача, а також завданням йому шкоди у вигляді заподіяння моральних чи фізичних страждань, з огляду на що така вимога задоволенню не підлягає.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частин 1, 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За приписами статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 74 КАС України).
Відповідно до статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абзац 2 частини 2 статті 77 КАС України).
Згідно частин 1-4 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "RuizTorija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Решта доводів сторін суд враховує та зазначає, що останні не впливають на висновки суду за невмотивованості та недоведеності їх застосування за предметом спору судом.
Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Розподіл судових витрат за наслідками розгляду даної справи не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на Закону України "Про судовий збір".
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Полтавської міської ради (вул. Стрітенська, 19, м. Полтава, Полтавська область, 36000, код ЄДРПОУ 03365854) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Полтавської міської ради щодо ненадання відповіді на запит про публічну інформацію від 21.05.2026 у строк, визначений статтею 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації".
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Суддя | | С.С. Бойко