П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/1289/26	
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.
Дата і місце ухвалення: від 27.02.2026 року, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року у справі №420/1289/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив; 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №213150008604 від 10 листопада 2025 року стосовно відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення пенсії за вислугу років.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року адміністративний позов задоволено. 
Суд першої інстанції визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №213150008604 від 10 листопада 2025 року про відмову позивачу у призначенні пенсії за вислугу років, та зобов`язав відповідача зарахувати до страхового стажу позивача визначені судом періоди роботи, навчання та проходження військової служби, після чого здійснити призначення (перерахунок) пенсії з дати звернення.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.
Вказує, що заява позивача була розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, за результатами чого прийнято рішення №213150008604 від 10.11.2025 про відмову у призначенні пенсії.
Апелянт зазначає, що відповідно до статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється за даними системи персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження такої системи – на підставі документів, визначених законодавством.
При цьому до страхового стажу позивача не було зараховано періоди роботи та навчання з 01.09.1990 по 01.06.1992, зазначені у дублікатах трудових книжок НОМЕР_1 від 27.03.2000 та НОМЕР_2 від 27.08.2012, оскільки відсутні основні трудові книжки. Також не зараховано періоди роботи, зазначені у вкладці до трудової книжки НОМЕР_3 від 14.03.2000, оскільки вкладка без трудової книжки є недійсною.
Крім того, апелянт вважає неможливим зарахування до страхового стажу періоду проходження позивачем військової служби за контрактом у 2003-2005 роках, оскільки відсутня довідка про нараховані суми грошового забезпечення та про сплачені страхові внески.
Також зазначає, що за результатами розгляду поданих позивачем документів встановлено наявність особистої книжки водолаза, яка може бути підставою для звернення із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до пункту 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку із чим позивачу рекомендовано звернутися із відповідною заявою.
Посилаючись на наведені обставини, апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року – без змін.
Вказує, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №213150008604 від 10.11.2025 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років є протиправним та таким, що прийняте без повного і всебічного з`ясування обставин, які мають значення для вирішення питання щодо його пенсійного забезпечення.
Зазначає, що дублікати трудових книжок НОМЕР_1 від 27.03.2000 та НОМЕР_2 від 27.08.2012 оформлені відповідно до вимог чинного законодавства, містять необхідні відомості щодо його трудової діяльності та є належними доказами на підтвердження страхового стажу. На думку позивача, відсутність оригіналів трудових книжок не може бути самостійною підставою для неврахування відображених у них періодів роботи та навчання.
Також зазначає, що вкладка до трудової книжки НОМЕР_3 від 14.03.2000 містить належним чином оформлені записи про трудову діяльність, а тому відсутність основної трудової книжки не свідчить про недостовірність відомостей, зазначених у вкладці. При цьому працівник не може нести негативні наслідки через недоліки ведення кадрової документації роботодавцем.
Крім того, позивач вважає безпідставними доводи відповідача щодо неможливості зарахування до страхового стажу періоду проходження військової служби за контрактом у 2003-2005 роках, оскільки факт проходження такої служби підтверджується належними та допустимими доказами, а відсутність відомостей про сплату страхових внесків не може бути підставою для обмеження його права на пенсійне забезпечення.
Також звертає увагу на те, що орган Пенсійного фонду України наділений повноваженнями щодо витребування необхідних документів та перевірки достовірності поданих відомостей, проте відповідач таких заходів не вжив, натомість безпідставно відмовив у зарахуванні спірних періодів до страхового стажу.
З огляду на викладене позивач вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не спростовують правильності висновків суду.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 31 жовтня 2025 року звернувся до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років.
Відповідно до принципу екстериторіальності, визначеного Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, заяву позивача було передано для розгляду Головному управлінню Пенсійного фонду України у Львівській області.
За результатами розгляду поданих документів Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області прийнято рішення №213150008604 від 10 листопада 2025 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років.
Підставою для прийняття спірного рішення відповідач визначив відсутність у позивача необхідного спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років, що, на думку пенсійного органу, було зумовлено незарахуванням окремих періодів роботи, навчання та проходження військової служби до страхового і спеціального стажу.
При цьому відповідачем не було зараховано до стажу окремі періоди роботи та навчання з 01 вересня 1990 року по 01 червня 1992 року, зазначені у дублікатах трудових книжок НОМЕР_1 від 27 березня 2000 року та НОМЕР_2 від 27 серпня 2012 року, періоди роботи, відображені у вкладці до трудової книжки НОМЕР_3 від 14 березня 2000 року, а також період проходження військової служби за контрактом у 2003-2005 роках.
Крім того, у рішенні пенсійного органу зазначено, що подана позивачем особиста книжка водолаза №33 від 15 січня 2002 року може бути підставою для звернення за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до пункту 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з чим позивачу рекомендовано звернутися із відповідною заявою.
Не погодившись із зазначеним рішенням пенсійного органу, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №213150008604 від 10.11.2025 року прийняте без належного з`ясування усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення питання щодо призначення позивачу пенсії за вислугу років, а наведені відповідачем підстави для незарахування окремих періодів до стажу не відповідають вимогам чинного законодавства.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що належним чином оформлені дублікати трудових книжок НОМЕР_1 від 27.03.2000 року та НОМЕР_2 від 27.08.2012 року мають таку ж юридичну силу, як і трудова книжка, а тому відсутність оригіналів трудових книжок сама по собі не є підставою для неврахування зазначених у них періодів роботи та навчання при обчисленні стажу позивача. При цьому пенсійним органом не наведено конкретних обставин, які б свідчили про неналежне оформлення дублікатів або недостовірність внесених до них записів.
Також суд зазначив, що працівник не несе відповідальності за порядок ведення роботодавцем трудової книжки та вкладишів до неї, а тому формальні недоліки в оформленні кадрової документації не можуть бути підставою для обмеження права особи на пенсійне забезпечення. За відсутності доказів недостовірності записів у вкладці до трудової книжки НОМЕР_3 від 14.03.2000 року відповідач не мав правових підстав для відмови у зарахуванні відповідних періодів роботи до стажу позивача.
Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок щодо подання до органів Пенсійного фонду відомостей про сплату страхових внесків покладається на відповідні державні органи та страхувальників, а тому відсутність у реєстрах певних відомостей не може мати негативних наслідків для особи, яка фактично проходила військову службу. Враховуючи наявність у матеріалах справи документів, що підтверджують проходження позивачем військової служби за контрактом у 2003-2005 роках, суд дійшов висновку про необхідність врахування цього періоду при визначенні стажу позивача.
З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції визнав спірне рішення пенсійного органу протиправним та дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, однак не погоджується з його правовим обґрунтуванням, виходячи з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.
За приписами частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний суд, здійснюючи контроль за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень, перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією і законами України, а також чи відповідають критеріям законності, обґрунтованості, безсторонності, добросовісності, розсудливості та пропорційності.
Водночас відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення правомірності рішення покладається на суб`єкта владних повноважень.
Отже, предметом судового контролю у цій справі є перевірка законності рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №213150008604 від 10 листопада 2025 року, зокрема щодо дотримання відповідачем установленої законом процедури розгляду заяви та прийняття обґрунтованого рішення.
Правовідносини щодо призначення пенсій регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV, Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII та Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі - Порядок №22-1).
Відповідно до пунктів 4.2, 4.3 та 4.7 Порядку №22-1 після реєстрації заяви структурний підрозділ органу Пенсійного фонду, визначений за принципом екстериторіальності, формує електронну пенсійну справу та здійснює її розгляд. 
На цей орган покладено обов`язок перевірити належність і правильність оформлення поданих документів, дослідити відомості щодо страхового та спеціального стажу, надати оцінку кожному доказу, а у разі виникнення сумнівів щодо достатності чи достовірності поданих документів - скористатися передбаченими законодавством повноваженнями щодо витребування додаткових документів, перевірки відомостей або їх уточнення.
Системний аналіз наведених норм свідчить, що орган Пенсійного фонду зобов`язаний не лише прийняти заяву та перевірити комплектність документів, а й забезпечити їх повний, всебічний та об`єктивний розгляд, встановити всі юридично значущі обставини, надати оцінку кожному доказу окремо і в сукупності та прийняти законне, обґрунтоване і належним чином вмотивоване рішення.
З огляду на викладене, під час апеляційного перегляду колегія суддів перевіряє не наявність чи відсутність у позивача права на призначення пенсії за вислугу років, а те, чи виконав відповідач покладені на нього законом обов`язки щодо належного розгляду заяви та прийняття рішення відповідно до вимог законодавства.
Оцінивши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, матеріали справи та досліджені докази у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №213150008604 від 10 листопада 2025 року не відповідає критеріям законності та обґрунтованості.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути, зокрема, обґрунтованим.
Обґрунтованість рішення передбачає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний встановити всі юридично значущі обставини, дослідити всі подані особою докази, надати їм належну оцінку окремо та у сукупності, зазначити мотиви прийняття або відхилення відповідних доказів, а також викласти правові підстави прийнятого рішення.
Аналогічний підхід викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі №816/2026/18, від 23 вересня 2024 року у справі №620/2027/23 та від 31 січня 2025 року у справі №120/8471/23, відповідно до яких належним способом захисту у разі недотримання Пенсійним фондом процедури розгляду заяви є визнання рішення протиправним, його скасування та зобов`язання повторно розглянути заяву з урахуванням висновків суду.
Колегія суддів враховує, що оскаржуване рішення містить перелік окремих документів, поданих позивачем, визначає окремі періоди роботи, навчання та проходження військової служби, які не були зараховані до страхового чи спеціального стажу, а також наводить мотиви такого неврахування. 
Разом із тим наведене мотивування має переважно формальний характер і саме по собі не свідчить про виконання відповідачем покладеного на нього законом обов`язку щодо повного, всебічного та об`єктивного розгляду заяви позивача.
Зокрема, зі змісту оскаржуваного рішення не вбачається, що відповідач здійснив оцінку всіх поданих позивачем доказів у їх взаємному зв`язку та сукупності, перевірив можливість підтвердження спірних періодів іншими документами, встановив юридично значущі обставини щодо кожного зі спірних періодів роботи, навчання та проходження військової служби або навів належні мотиви, які б свідчили про всебічну оцінку поданих документів та неможливість підтвердження ними відповідного страхового чи спеціального стажу.
Наведені у рішенні мотиви фактично зводяться до констатації відсутності окремих документів або невідповідності поданих документів формальним вимогам, однак не містять аналізу того, чи могли встановлені відповідачем сумніви бути усунуті шляхом використання передбачених законом повноважень щодо перевірки відповідних відомостей.
За таких обставин формальне наведення причин неврахування окремих документів не може вважатися належним виконанням відповідачем обов`язку щодо повного з`ясування всіх юридично значущих обставин справи.
Разом із тим відповідач не надав суду доказів того, що під час розгляду заяви позивача ним були використані повноваження, передбачені пунктом 4.3 Порядку №22-1, зокрема щодо витребування додаткових документів, направлення запитів до підприємств, установ, організацій або архівних установ, перевірки достовірності поданих документів чи уточнення відомостей, необхідних для вирішення питання про призначення пенсії. Саме лише виникнення сумнівів щодо достатності або належності окремих документів не звільняє орган Пенсійного фонду від обов`язку використати передбачені законом механізми для їх перевірки.
При цьому колегія суддів враховує, що матеріали справи містять відповідь Управління Головного Каховського магістрального каналу, відповідно до якої первинна документація підприємства перебуває на тимчасово окупованій території України, у зв`язку з чим видача окремих документів є фактично неможливою. За таких обставин відповідач не був позбавлений можливості реалізувати передбачені пунктом 4.3 Порядку №22-1 повноваження щодо перевірки відомостей, витребування необхідної інформації та з`ясування всіх юридично значущих обставин, проте матеріали справи не містять доказів реалізації відповідачем зазначених повноважень.
Покладення негативних наслідків невикористання цих повноважень виключно на заявника суперечить вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, принципу належного урядування та не відповідає завданню адміністративної процедури щодо всебічного з`ясування обставин справи.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що хоча оскаржуване рішення містить оцінку окремих документів та окремих періодів роботи, така оцінка має фрагментарний характер, не охоплює всі подані позивачем докази у їх взаємному зв`язку та сукупності, не містить належного аналізу їх значення для вирішення питання про призначення пенсії за вислугу років та не свідчить про повне, всебічне й об`єктивне дослідження обставин, які мають значення для правильного вирішення заяви.
Так, відповідач зазначив, що особиста книжка водолаза підтверджує виконання робіт, які можуть надавати право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1, у зв`язку з чим рекомендував позивачу звернутися із заявою про призначення іншого виду пенсії. Разом із тим наведена оцінка стосується виключно можливості призначення іншого виду пенсії та не містить належної правової оцінки значення зазначеного документа саме для вирішення заяви про призначення пенсії за вислугу років. Відповідач також не навів мотивів, з яких відомості, що містяться в особистій книжці водолаза, не могли бути враховані при вирішенні заяви позивача, та не зазначив, чи здійснювалася перевірка таких відомостей із використанням повноважень, передбачених пунктом 4.3 Порядку №22-1.
За таких обставин наведене у рішенні мотивування не дає можливості дійти висновку, що відповідач здійснив повне, всебічне та об`єктивне дослідження всіх поданих позивачем доказів, належним чином реалізував покладені на нього повноваження щодо перевірки поданих документів та правильно застосував норми матеріального права при вирішенні питання про призначення позивачу пенсії за вислугу років.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок доведення правомірності прийнятого ним рішення. Проте відповідач не довів, що під час розгляду заяви забезпечив її повний, всебічний та об`єктивний розгляд, а відтак не підтвердив правомірності прийнятого рішення.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №213150008604 від 10 листопада 2025 року не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому є протиправним і підлягає скасуванню.
Вирішуючи питання щодо належного способу захисту порушеного права позивача, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може, зокрема, визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт, а також зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, необхідні для відновлення порушеного права.
Разом із тим вирішення питання про призначення пенсії, визначення її виду, встановлення страхового та спеціального стажу, оцінка поданих особою документів та прийняття відповідного рішення належать до компетенції органів Пенсійного фонду України.
Оскільки матеріалами справи не підтверджено, що відповідач здійснив належну оцінку всіх поданих позивачем документів та встановив усі юридично значущі обставини, суд позбавлений можливості самостійно вирішити питання щодо наявності або відсутності у позивача права на призначення пенсії за вислугу років.
За наведених обставин належним та ефективним способом захисту порушеного права є визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №213150008604 від 10 листопада 2025 року із зобов`язанням відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31 жовтня 2025 року про призначення пенсії за вислугу років з урахуванням висновків, викладених у цій постанові.
Під час повторного розгляду заяви відповідач повинен надати оцінку всім поданим позивачем документам у їх сукупності, а у разі необхідності скористатися повноваженнями, передбаченими Порядком №22-1, щодо витребування додаткових документів, перевірки відомостей або їх уточнення, після чого прийняти рішення відповідно до вимог законодавства.
При цьому наведені у цій постанові висновки є обов`язковими для врахування під час повторного розгляду заяви, однак не визначають наперед результат її вирішення, оскільки питання щодо наявності чи відсутності у позивача права на призначення пенсії за вислугу років належить до компетенції органу Пенсійного фонду України.
Колегія суддів перевірила кожен із доводів апеляційної скарги та дійшла висновку, що вони не спростовують установлених під час апеляційного перегляду порушень процедури розгляду заяви позивача. 
Обґрунтованими колегія суддів визнає доводи апеляційної скарги в частині неправильного визначення судом першої інстанції предмета спірних правовідносин та, як наслідок, неправильного визначення меж судового контролю при вирішенні спору. В іншій частині доводи апеляційної скарги не спростовують висновку про протиправність рішення відповідача.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити нове судове рішення.
За змістом пунктів 1, 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права.
Як установлено під час апеляційного перегляду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову, однак неправильно визначив предмет спірних правовідносин, помилково виходячи з того, що предметом звернення позивача було призначення пенсії за віком на пільгових умовах, тоді як матеріалами справи підтверджується звернення із заявою про призначення пенсії за вислугу років.
Наведене призвело до помилкового правового обґрунтування рішення суду першої інстанції, що відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для його скасування з ухваленням нової постанови.
Разом із тим зазначена помилка не спростовує висновку про протиправність рішення відповідача, оскільки під час апеляційного перегляду встановлено, що останній не забезпечив належного розгляду заяви позивача, не дослідив у повному обсязі подані документи та не довів правомірності прийнятого рішення.
Колегія суддів також зазначає, що питання щодо достатності страхового чи спеціального стажу позивача, а також оцінка поданих ним документів не можуть бути вирішені судом апеляційної інстанції, оскільки такі питання належать до компетенції органу Пенсійного фонду України та підлягають вирішенню ним під час повторного розгляду заяви після усунення встановлених судом порушень процедури її розгляду.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи є підставою для зміни мотивів рішення суду першої інстанції, однак не спростовують встановлених судом апеляційної інстанції порушень, допущених відповідачем під час розгляду заяви позивача, а відтак не впливають на висновок про необхідність судового захисту його порушеного права.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року - скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення адміністративного позову з мотивів, викладених у цій постанові.
Оскільки позивач є учасником бойових дій, що підтверджується матеріалами справи, а цей спір виник у зв`язку з реалізацією його права на пенсійне забезпечення як складової права на соціальний захист, відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору. 
У зв`язку зі звільненням позивача від сплати судового збору підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 213150008604 від 10 листопада 2025 року, прийняте за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 31 жовтня 2025 року про призначення пенсії.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31 жовтня 2025 року про призначення пенсії за вислугу років, під час повторного розгляду надати оцінку всім поданим документам у їх сукупності, у разі виникнення необхідності скористатися повноваженнями, передбаченими пунктом 4.3 Порядку №22-1 щодо витребування додаткових документів, перевірки та уточнення відомостей, після чого прийняти законне, обґрунтоване та належним чином вмотивоване рішення з урахуванням висновків, викладених у цій постанові.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строки та порядку, визначених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук