ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Володимира Винниченка 1, м. Дніпро, 49505
E-mail: inbox@dp.arbitr.gov.ua, тел. (056) 377-18-58, fax (056) 377-38-63

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2026 | м. Дніпро | Справа № 904/4790/21 (904/4622/22)

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Примака С.А. за участю секретаря судового засідання Скорик Н.О., розглянувши матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д, ідентифікаційний код: 14360570) 
до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Монтана-Естейт" (49044, місто Дніпро, узвіз Крутогірний, будинок 14, ідентифікаційний код: 33546549)
відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальність "Цукорпром" (49000, місто Дніпро, вулиця Гусенко, буд. 50, ідентифікаційний код: 32737762)
відповідача-3: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 )
третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1- арбітражний керуючий Савченко Вячеслав Анатолійович (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора№1862 від 05.02.2018 року)
третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1- Товариство з обмеженою відповідальністю "Логістик Х" (код ЄДРПОУ 41824043) 
про визнання недійсним правочину, вчиненого боржником, та повернення майна на користь боржника 
в межах провадження у справі № 904/4790/21
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Імме" (49041, Дніпропетровська область, місто Дніпро, проспект Праці, будинок 2Т, ідентифікаційний код 33808671)
до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Монтана-Естейт" (49044, Дніпропетровська область, місто Дніпро, узвіз Крутогірний, будинок 14, ідентифікаційний код 33546549)
про визнання банкрутом

За участю сторін, що беруть участь у справі:
від позивача: представника Юрескул Н.С. 
від відповідача-1: не з`явився
від відповідача-2: не з`явився 
від відповідача-3: адвоката Махоніна О.В.
від третіх осіб 1,2: не з`явився
СУТЬ СПОРУ:
До Господарського суду Дніпропетровської області 06.12.2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" звернулось з позовом до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "МОНТАНА-ЕСТЕЙТ", відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальність "Цукорпром", відповідача-3: ОСОБА_1 , в якому просило суд:
- Визнати недійсним Договір від 02.12.2019 року про внесення додаткового вкладу третьою особою серія та номер 7553 укладений між Товариством з обмеженою відповід альністю "МОНТАНА-ЕСТЕЙТ" (місцезнаходження: 49044, м.Дніпро, узвіз Крутогірний, буд.14, Ідентифікаційний код: 33546549) та Товариством з обмеженою відповідальність "Цукорпром" (місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул.Гусенко, буд. 50; Ідентифіка ційний код: 32737762), що посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міськогонотаріального округу Бондаренко Ростіславом Олександровичем в частині передачі, як додатково вкладу об`єкту нерухомого майна: загальною площею: 296.4 квадратних метрів яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м.Дніпропетровськ (місто Дніпро), вулиця Барикадна, будинок 11, приміщення І, реєстраційний номер - 970434912101.
- Визнати недійсним акт приймання передачі майна що вноситься до статутного капіталу від 02.12.2019 року № 7563 укладений між Товариством з обмеженою відповід альністю "МОНТАНА-ЕСТЕЙТ" (місцезнаходження: 49044, м. Дніпро, узвіз Крутогірний, буд. 14, Ідентифікаційний код: 33546549) та Товариством з обмеженою відповідальність "Цукорпром" (місцезнаходження: 49000, м.Дніпро, вул.Гусенко, буд. 50; Ідентифіка ційний код: 32737762) щодо передачі об`єкту нерухомого майна: нежитлове приміщення загальною площею: 296,4 квадратних метрів яке знаходиться за адресою: Дні пропетровська обл., м.Дніпропетровськ (місто Дніпро), вулиця Барикадна, будинок 11, приміщення І, реєстраційний номер - 970434912101.
- Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 34431912 від 02.12.2021 року про реєстрацію права власності на об`єкту нерухо мого майна: нежитлове приміщення загальною площею: 296.4 квадратних метрів яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м.Дніпропетровськ (місто Дніпро), вули ця Барикадна, будинок 11, приміщення І, реєстраційний номер - 970434912101, за Товариством з обмеженою відповідальність "Цукорпром" (місцезнаходження: 49000, м.Дніпро, вул. Гусенко, буд.50; Ідентифікаційний код: 32737762) прийняття приватним нота ріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростіславом Оле ксандровичем.
- Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю "МОНТАНА-ЕСТЕЙТ" (місцезнаходження: 49044, м. Дніпро, узвіз Крутогірний, буд.14, Ідентифікаційний код: 33546549) право власності на об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення зага льною площею: 296.4 квадратних метрів яке знаходиться за адресою : Дніпропетровська обл., м.Дніпропетровськ (місто Дніпро), вулиця Барикадна, будинок 11, приміщення І, реєстраційний номер - 970434912101.
- Витребувати у ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МОНТАНА-ЕСТЕЙТ" (місце знаходження: 49044, м.Дніпро, узвіз Крутогірний, буд.14, Ідентифікаційний код: 33546549) об`єкту нерухомого майна: загальною площею: 296.4 квадратних метрів яке знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 , реєстраційний номер - 970434912101.
Позовна заява подана в межах справи №904/4790/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Монтана-Естейт" (49044, Дніпропетровська область, місто Дніпро, узвіз Крутогірний, будинок 14, ідентифікаційний код 33546549).
Разом з позовною заявою позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" просило суд вжити заходи забезпечення позовної заяви Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання правочину боржника недійсним та повернення майна на користь боржника.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2023 позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишено без руху. Встановлено строк на усунення недоліків десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви у встановлений строк, надавши суду: докази сплати судового збору за вимоги майнового характеру (яка повинна визначатися вартістю об`єктів нерухомого майна) та немайнового характеру. 
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2023 заяву Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про забезпечення позов - задоволено частково. Вжиті заходи забезпечення позову шляхом встановлення заборони ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), як власнику нерухомості: об`єкту нерухомого майна загальною площею: 296,4 квадратних метрів яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ (Дніпро), вулиця Барикадна, будинок 11, приміщення І, реєстраційний номер - 970434912101, відчужувати, в т.ч., але не виключно, шляхом внесення до статутного капіталу інших юридичних осіб, шляхом передачі у спільну власність (з визначенням часток або без такого), змінювати (в т.ч., але не виключно, шляхом реконструкції) чи здійснювати поділ нерухомості, вчиняти дії щодо зміни адреси нерухомості. Вжиті заходи забезпечення позову шляхом встановленням заборони будь-яким іншим особам вчиняти дії, спрямовані на припинення права власності ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), нерухомості чи її частини: об`єкту нерухомого майна загальною площею: 296,4 квадратних метрів, яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ (Дніпро), вулиця Барикадна, будинок 11, приміщення І, реєстраційний номер 970434912101. Вжиті заходи забезпечення позову шляхом встановлення заборони Міністерству юстиції України та його територіальним органам, державним реєстраторам, а також будь-яким інших суб`єктам, які наділені владними повноваження щодо здійснення реєстраційних дій, в тому числі нотаріу сам, проводити реєстраційні дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно пов`язані зі зміною власника нерухомості: нежитлове приміщення - зага льною площею: 296, 4 квадратних метрів, яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ (Дніпро), вулиця Барикадна, будинок 11, приміщення І, приміщення І, реєстраційний номер - 970434912101 чи її частини.
24.01.2023 до відділу канцелярії суду надійшло клопотання Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (вх. №3643/23) про усунення недоліків. У даній заяві позивач зазначає, що не є стороною оскаржуваних у справі правочинів, не є та не був власником спірного майна, а тому у позивача відсутні документи, які містять інформацію про вартість об`єктів нерухомого майна , у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості визначити ціну позову та відповідно розмір судового збору за вимогами майнового характеру.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської від 27.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.
Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2025 справу № 904/4790/21 передано на розгляд судді Примака С.А.
Ухвалою господарського суду від 23.09.2025 прийнято справу №904/4790/21 про банкрутство ТОВ "Монтана-Естейт" (49044, Дніпропетровська область, місто Дніпро, узвіз Крутогірний, будинок 14, ідентифікаційний код 33546549) до провадження судді Примака С.А. на стадії розпорядження майном.
Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 22.10.2025 матеріали справи № 904/4790/21 (904/4622/22) передано на розгляд судді Примака С.А.
Ухвалою господарського суду від 23.10.2025 прийнято до провадження судді Примака С.А. справу № 904/4790/21 (904/4622/22) до розгляду в межах справи №904/4790/21 про банкрутство ТОВ "Монтана-Естейт" (49044, Дніпропетровська область, місто Дніпро, узвіз Крутогірний, будинок 14, ідентифікаційний код 33546549). Продовжено розгляд справи №904/4790/21 (904/4622/22) за правилами загального позовного провадження на стадії розгляду справи по суті. Призначено розгляд справи по суті на 12.02.2026 о 10:20год.
12.02.2026 до суду від відповідача-3 надійшла заява про відкладення розгляду справи.
12.02.2026 судове засідання не відбулось, у зв`язку з плановими аварійними відключеннями світла які встановлені графіком відключення (офіційний сайт ДТЕК, черга 5.1) в приміщенні Господарського суду Дніпропетровської області, що унеможливило проведення судових засідань та підтверджується Актом від 12.02.2026, затвердженим Керівником апарату Господарського суду Дніпропетровської області (копія в матеріалах справи).
Ухвалою господарського суду від 12.02.2026 призначено розгляд справи по суті в розумні строки на 14.04.2026 о 11:00год.
14.04.2026 до суду від представника ТОВ «Монтана-Естейт» надійшло клопотання від 13.04.2026 про відкладення розгляду справи на іншу дату.
Ухвалою господарського суду від 14.04.2026 призначено розгляд справи по суті в розумні строки на 28.05.2026 о 11:00 год.
Ухвалою господарського суду від 28.05.2026 призначено розгляд справи по суті в розумні строки на 09.07.2026 о 12:00 год.
Ухвалою господарського суду від 09.07.2026 призначено розгляд справи по суті в розумні строки на 22.07.2026 об 11:45 год.
У судове засідання 22.07.2026 з`явився представник позивача та представник відповідача.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. 
У порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 22.07.2026 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, - 

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що за наслідком внесення Товариством з обмеженою відповідальністю «Монтана-Естейт» додаткового вкладу до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Цукорпром», боржник вчинив дії пов`язані із зменшенням своєї платоспроможності, відчужив майно, а саме нежитлове приміщення загальною площею: 296.4 квадратних метрів, яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Дніпропетровськ (місто Дніпро), вулиця Барикадна, будинок 11, приміщення І, реєстраційний номер - 970434912101 (далі-Об`єкт нерухомого майна), після виникнення зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк», тобто в межах «підозрілого періоду» та за обставин існування заборгованості перед іншими кредиторами.
Позивач зазначив, що як вбачається із відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, поточним власником Об`єкту нерухомого майна є Товариство з обмеженою відповідальність «Цукорпром». В свою чергу, правовою підставою реєстрації права власності на Об`єкт нерухомого майна, який належав ТОВ «Монтана-Естейт», за ТОВ «Цукорпром» вказано: - Договір про внесення додаткового вкладу третьою особою, серія та номер 7553, виданий 02.12.2019 посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О.; Акт приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу, серія та номер 7553 виданий 02.12.2019 ТОВ "Цукорпром" та ТОВ "Приватофис".
Отже, спірний об`єкт нерухомого майна вибув із власності ТОВ «Монтана-Естейт» на користь ТОВ «Цукорпром». Водночас, вибуття об`єкта нерухомого майна було наслідком вольової дії ТОВ «Монтана-Естейт», яка полягала у передачі об`єкта нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ «Цукорпром» у якості додаткового вкладу.
Позивач вважає, що вчинення боржником правочину, направленого на безоплатну передачу такого нерухомого майна іншій особі, жодним чином не було направлене на отримання ним прибутку, тобто, в діях боржника була відсутня економічна мета (розумна економічна причина), тому, за таких обставин, дії ТОВ «Монтана-Естейт» є очевидною недобросовісною поведінкою по відношенню до кредиторів та фактично спрямовані на ухилення від погашення заборгованості за рахунок майна, що вибуло.
В даному випадку АТ КБ «ПриватБанк» звернувся із позовною заявою про визнання правочину боржника недійсним та повернення майна на користь боржника. Вимоги такої заяви зводяться до визнання недійсним правочину про відчуження нерухомого майна боржником, в межах «підозрілого періоду» тривалість якого становить 3 роки до дати порушення провадження у справі про банкрутство, що свідчить про фраудаторність такого правочину та його направленість на шкоду інтересам кредиторів у поєднанні з вимогами про повернення майна переданого за оспорюваним правочином на користь боржника у справі про банкрутство.
Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що даний правочин має фраудаторний характер враховуючи те, що: 1) Договір від 02.12.2019 року про внесення додаткового вкладу третьою особою серія та номер 7553 був укладений при наявності значної кредиторської заборгованості; 2) мало місце безоплатне відчуження обєкту нерухомості, що сприяло зменшенню активів боржника; 3) даний правочин мав правову і фактичну мету, яка була очевидно неправомірною та недобросовісною; 4) правочин був укладний на шкоду кредиторам боржника.
ТОВ «ЦУКОРПРОМ» подано до суду відзив на заяву Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", відповідно до якого Відповідач 2 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.
Відповідач зазначає, що спірний правочин не є безоплатним, оскільки майно було передано як вклад до статутного капіталу товариства, внаслідок чого боржник набув корпоративні права та відповідну частку у статутному капіталі. На думку відповідача, позивач не довів недобросовісності відповідача, відсутності економічної доцільності правочину, його фраудаторного характеру, а також не підтвердив порушення власних прав чи законних інтересів. Крім того, відповідач зазначає, що банк не є належним позивачем, оскільки вимоги щодо повернення майна до ліквідаційної маси мають заявлятися ліквідатором у межах процедури банкрутства. Також відповідач вказує, що на момент укладення правочину сторони не були пов`язаними особами, будь-які обмеження щодо відчуження майна були відсутні, а ТОВ «Цукорпром» набуло спірне майно добросовісно за відплатним правочином, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання правочину недійсним та витребування майна.
ТОВ «Монтана-Естейт» подано до суду відзив на заяву Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", відповідно до якого Відповідач 1 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі та зазначає, що Позивач є неналежним позивачем, оскільки не довів порушення власних прав чи законних інтересів. Відповідач 1 стверджує, що кредитор у процедурі банкрутства не має права самостійно звертатися з вимогами про повернення майна до ліквідаційної маси, оскільки такі повноваження належать ліквідатору (арбітражному керуючому). На думку відповідача, ПриватБанк не надав належних доказів того, що на момент укладення спірних правочинів відповідачі були пов`язаними особами або діяли в інтересах банку чи між собою. Відповідач зазначає, що розмір визнаних судом вимог ПриватБанку є меншим, ніж зазначено у позові, а значна частина вимог банку була відхилена у справі про банкрутство. На момент укладення спірних правочинів боржник не перебував у стані прострочення за основними кредитними договорами, тому не існувало ризику невиконання зобов`язань перед банком. Позивач не довів наявності підстав для визнання правочину недійсним, зокрема не підтвердив порушення своїх прав, наявність ознак фраудаторності, недобросовісності сторін чи інших обставин, які відповідно до закону є необхідними для застосування такого способу захисту. Таким чином, позиція ТОВ «Монтана-Естейт» ґрунтується на тому, що ПриватБанк не має належного права на звернення з цим позовом, не довів порушення своїх прав, не підтвердив пов`язаність відповідачів та фраудаторний характер спірних правочинів, а також неправильно визначив фактичні обставини щодо заборгованості боржника і його фінансового стану на момент укладення оспорюваних правочинів.
ОСОБА_1 подано до суду відзив на заяву Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", відповідно до якого Відповідач 3 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі з огляду на те, що вона не брала участі у спірному правочині між ТОВ «Монтана-Естейт» та ТОВ «Цукорпром», а придбала спірне майно значно пізніше за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, після перевірки державних реєстрів, тобто є добросовісним набувачем. На її думку, позивач не довів наявності передбачених законом підстав для витребування майна, а задоволення позову призведе до непропорційного втручання у її право приватної власності. Відповідач, зокрема, посилається на статті 330, 388 ЦК України, відповідно до яких майно не може бути витребуване у добросовісного набувача за відсутності передбачених законом підстав, а позивач таких підстав не довів.
Господарський суд, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши обґрунтування, пояснення та заперечення учасників провадження у справі, оцінивши надані сторонами обґрунтування, пояснення, заперечення, зазначає наступне.
Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 Цивільного кодексу України).
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься в пункті 53 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2019 року, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18 та від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18.
У постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.
Разом з вищезазначеним, відповідно до правових висновків, викладених судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 905/2030/19 (905/2445/19) фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним на підставі пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин 3, 6 статті 13 Цивільного кодексу України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 Цивільного кодексу України.
У такому разі звернення з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.
Критеріями, для кваліфікації договору, як фраудаторного, є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості, тобто момент укладення договору (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір, майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь пов`язаної чи афілійованої юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника (аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та у постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18).
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19.
При цьому, відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Велика Палата Верховного Суду кваліфікує правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробивши такий правовий висновок:
"Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)" (постанова ВП ВС від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц).
Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.
Щодо фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом).
Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.
Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.
Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.
Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:
- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі);
- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);
- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх свої зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (див. висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі N 910/8357/18).
Боржник, який відчужує активи (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15.07.2021, у справі N 927/531/18 від 29.09.2021 у справі N 456/604/17, від 24.11.2021 у справі N 905/2030/19 (905/2445/19), від 19.07.2022 у справі N 904/6251/20 (904/316/21).
Дії боржника, зокрема але не виключно, щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони критично зменшили платоспроможність боржника, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та вважаються такими, що спрямовані на завдання шкоди кредиторам.
Отже будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі N 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі N 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі N 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі N 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі N 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі N 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі N 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі N 908/794/19 (905/1646/17), від 02.06.2021 у справі N 904/7905/16).
Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").
Матеріалами справи підтверджується, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2021 заяву Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання грошових вимог у справі № 904/4790/21 задоволено частково. Визнано грошові вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Монтана-Естейт» в розмірі 4540,00 грн судового збору (1 черга), 1 639 453 663,36 грн (4 черга), 367 540 930,08 грн (6 черга). Місцевий господарський суд у повному обсязі задовольнив грошові вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» за неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Монтана-естейт» зобов`язань за кредитними договорами № 09/01/К від 10.02.2009, № 08/104/К від 17.12.2008, № 08/105/К від 17.12.2008, № 08/106/К від 17.12.2008, № 08/107/К від 17.12.2008, № 08/108/К від 17.12.2008, № 08/109/К від 17.12.2008, № 08/110/К від 17.12.2008, № 08/111/К від 17.12.2008 та включив до реєстру вимог кредиторів у даній справі 495037853,22 грн за тілом кредиту, 233602098,73 грн відсотків за користування кредитом і 367540930,08 грн пені, нарахованої за порушення грошового зобов`язання.
Станом на грудень 2019 року у ТОВ «Монтана-Естейт» було наявне прострочене зобов`язання по Кредитному договору №08/104/К від 17.12.2008 року в сумі 63 168 808,25 грн (з урахуванням здійсненого зарахування зустрічних однорідних вимог). Також на момент відчуження спірного нерухомого майна (на грудень 2019 року), у ТОВ "Монтана-Естейт" існували грошові зобов`язання, строк виконання яких настав, перед іншими кредиторами, зокрема, Товариством з обмеженою відповідальністю "Імме", Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро Комплект", Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах", Корпорацією "Інформаційні системи України", Товариством з обмеженою відповідальністю "Естейт Селлінг", Товариством з обмеженою відповідальністю "Агротермінал".
Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та не спростовано її сторонами, на момент передачі ТОВ «Монтана-Естейт» до статутного капіталу ТОВ "Цукорпром" нерухомого майна згідно з Договором від 02.12.2019 року про внесення додаткового вкладу третьою особою серія та номер 7553 та Актом приймання передачі майна, що вноситься до статутного капіталу від 02.12.2019 року № 7563, який оспорює кредитор/позивач, ТОВ «Монтана-Естейт» мало заборгованість перед АТ КБ "ПриватБанк" по сплаті відсотків за користування кредитом за кредитним договором, на суму, що перевищує вартість спірного майна, згідно зі Звітом про оцінку майна, та мало інші грошові зобов`язання, строк виконання, яких настав.
Отже, в результаті укладення спірного правочину ТОВ «Монтана-Естейт» без будь-якої економічної мети (користі) позбулося належного йому нерухомого майна, необхідного для здійснення господарської діяльності, що призвело до неможливості здійснення боржником розрахунку за кредитним договором з АТ КБ "ПриватБанк".
Так, аналіз приписів ч.ч. 1, 2 ст. 3 та ч. 1 ст. 6 Господарського кодексу України дозволяє дійти висновку про те, що господарська діяльність як діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність, здійснюється, зокрема, у формі підприємництва для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку за принципом вільного руху капіталів, товарів та послуг на території України.
Положеннями ч. 1 ст. 19 та ч.ч. 1, 2 ст. 67 ГК України, визначено, що суб`єкти господарювання вправі без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству, зокрема, шляхом укладення договорів, що опосередковують відносини підприємств з іншими підприємствами, організаціями, громадянами у всіх сферах господарської діяльності; підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.
Отже, господарське зобов`язання, яке виникло на підставі договору, укладеного між суб`єктами господарювання, має бути спрямоване на досягнення економічного результату для його сторін, тобто мати реальний характер та опосередковувати рух капіталів, товарів, робіт чи послуг, що є об`єктами відповідної господарської операції.
Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності також кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.
Вищенаведена позиція узгоджується із змістом п.п. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14 ПК України, відповідно до якого розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.
Зазначений правовий висновок сформовано Верховним Судом в постановах від 05.11.2019 у справі № 818/6203/13-а (адміністративне провадження № К/9901/3574/18), від 15.01.2019 у справі № 826/4717/16 (адміністративне провадження № К/9901/32780/18).
Зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника податків на отримання позитивного економічного ефекту. Поняття економічного ефекту не розкрито в Податковому кодексі України. Однак із загального розуміння характеру економічної діяльності можна дійти висновку, що економічний ефект - це приріст (збереження) активів платника податків та/або їх вартості, а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.
Даний правовий висновок сформовано Верховним Судом в постанові від 07.03.2019 у справі № 818/3838/15 (адміністративне провадження № К/9901/25075/18).
Реальність вчинення тієї чи іншої господарської операції безпосередньо пов`язана з наявністю розумної економічної причини (ділової мети) на її вчинення.
Розумна економічна причина (ділова мета) передбачає обов`язкову спрямованість господарської операції суб`єкта господарювання на отримання позитивного економічного ефекту.
Поняття економічного ефекту в законі не розкрито, однак, виходячи із визначення господарської діяльності, наведеного в п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, та розуміння економічної доцільності, можна дійти висновку, що економічний ефект передбачає отримання доходу, зокрема у формі приросту (збереження) активів платника податків та/або їх вартості.
Проте з визначеного ПК України поняття ділової мети випливає, що обов`язково повинен бути намір платника податків отримати відповідний економічний ефект, тобто господарська операція (принаймні за умови досягнення поставлених завдань) має передбачати можливість отримання доходу.
З матеріалів справи не вбачається будь-якої розумної мети та економічної причини в передачі банкрутом до статутного капіталу ТОВ "Цукорпром" нерухомого майна, в результаті чого банкрут не одержав ніякого доходу, а лише позбувся належного йому майна.
Передача об`єкта нерухомості до статутного капіталу ТОВ "Цукорпром" за Договором від 02.12.2019 року про внесення додаткового вкладу третьою особою серія та номер 7553 та Актом приймання-передачі майна вноситься до статутного капіталу від 02.12.2019 року № 7563 містить ознаки фраудаторності, адже ТОВ "МОНТАНА-ЕСТЕЙТ" відчужило належне йому на праві власності майно на момент наявності у боржника невиконаних грошових зобов`язань перед кредитором та до звернення банку до господарського суду з позовом про стягнення наявної заборгованості. Тобто об`єкт нерухомості було виведено з власності боржника задля недопущення включення його до ліквідаційної маси та здійснення за його рахунок повного або часткового погашення вимог кредиторів.
Сам по собі факт внесення боржником майна до статутного капіталу іншої юридичної особи не є тотожним ані неотриманню доходу, ані безоплатному відчуженню майна, оскільки внаслідок такого внеску господарське товариство набуває право власності на передане майно, а особа, яка внесла вклад, набуває корпоративних прав щодо цього товариства. Водночас у цій справі не доведено, що передання спірного майна до статутного капіталу ТОВ "МОНТАНА-ЕСТЕЙТ" надало боржнику реальний майновий еквівалент, співмірний із вибуттям такого активу, зокрема, що набуті корпоративні права мали самостійну економічну цінність, були ліквідним активом, забезпечували контрольний або інший істотний вплив на діяльність товариства та могли бути реально використані в інтересах кредиторів. За відсутності такого доведення спірне внесення не може оцінюватися як звичайне корпоративне інвестування саме по собі, а підлягає оцінці з урахуванням його економічної еквівалентності та наслідків для майнової маси боржника і можливості задоволення вимог кредиторів у розумінні ст. 42 КУзПБ.
Щодо доводів відповідачів про те, що підтвердженням про оплатне відчуження спірного майна від ТОВ "МОНТАНА-ЕСТЕЙТ" до ТОВ "Цукорпром" є набуття ТОВ "МОНТАНА-ЕСТЕЙТ" частки у статутному капіталі ТОВ "Цукорпром" варто зазначити, що наведені обставини не можуть ототожнюватись з платним відчуженням майна в розумінні ст. 388 ЦК України, адже право на частку лише включає правомочність на участь особи в управлінні господарським товариством та можливе отримання певної частки прибутку від його діяльності, при його наявності. Отже, дії боржника щодо передачі Об`єкта нерухомості до статутного капіталу іншої особи є підтвердженням недобросовісної поведінки боржника та вчинення дій усупереч інтересам кредиторів.
Таким чином, з обставин даної справи вбачається, що спірний правочин має усі ознаки фраудаторного, вчиненого його сторонами всупереч принципу добросовісності, внаслідок зловживання правом, на шкоду іншим кредиторам та з метою ухилення від виконання зобов`язань перед ними, оскільки внаслідок їх укладення боржник, маючи невиконанні зобов`язання перед кредитором АТ КБ ПриватБанк, без будь-якої розумної ділової мети позбувся належного йому нерухомого майна, що призвело до неможливості виконання свого грошового зобов`язання перед кредитором, та як наслідок звернення останнього з даним позовом до господарського суду у справі про банкрутство ТОВ «Монтана-Естейт», в межах якої повного погашення заборгованості також не відбулось.
Отже, укладення спірного правочину внаслідок зловживання правом доведено матеріалами справи, відтак з огляду на приписи ст.ст. 3, 13, 203, 215 ЦК України він підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить загальним засадам цивільного законодавства та має ознаки правочину, спрямованого на зменшення активів боржника на шкоду кредиторам.
Щодо вимоги про витребування у Відповідача 3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МОНТАНА-ЕСТЕЙТ" об`єкту нерухомого майна.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року (далі - Конвенція) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Водночас визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У статті 41 Конституції України також закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Вказаному праву кореспондує встановлений статтею 400 Цивільного кодексу України обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Стаття 330 Цивільного кодексу України передбачає можливість добросовісного набувача набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності. Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України майно не може бути витребуване в нього.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 виснувала про важливе значення належної перевірки обставин, які свідчать про добросовісність або недобросовісність набувача як для застосування положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна як такого, що може вважатися відповідним нормам справедливого судового розгляду згідно зі статтею 6 Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц також зазначила, що суди, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 Цивільного кодексу України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.
Верховний Суд у постанові від 20.02.2020 у справі № 922/719/16 зауважив, зокрема, що за змістом статті 388 Цивільного кодексу України недобросовісним є такий набувач, який знав або повинен був знати, що відчужувач, у якого він отримав майно, не має права його відчужувати; добросовісність (недобросовісність) незаконного володільця характеризує його суб`єктивне ставлення до обставин вибуття майна з володіння власника та правомірність його придбання.
Верховний Суд у зазначеній постанові виснував, що застосування приписів статті 388 Цивільного кодексу України як наслідків визнання правочинів недійсними та спростування майнових дій в порядку статті 20 Закону про банкрутство є можливим за таких умов:
1) наявність (доведеність) обставин, які вказують на неможливість (неефективність) застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 20 Закону про банкрутство (відсутність майна, коштів у кредитора, наявність інших обставин);
2) вибуття спірного майна з володіння боржника (банкрута у справі) поза його волею;
3) доведеність обставин, які дають підстави для застосування в межах справи про банкрутство (як наслідок, застосування приписів статті 20 Закону про банкрутство) приписів статті 388 Цивільного кодексу України;
4) наявність доведеного статусу власника спірного майна;
5) якщо такий спосіб захисту буде визнаний судом найбільш ефективним у конкретному випадку за наявності відповідних доказів у справі.
У постанові від 08.12.2022 у справі № 916/329/21(916/3073/21) Верховний Суд зауважив, зокрема, що продаж спірного майна за ціною, яка є значно нижчою за ринкову, та несплата в повному обсязі визначеної сторонами договору ціни ставить під сумнів добросовісність сторін відповідного договору.
Верховний Суд у зазначеній постанові наголосив, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника. На відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, провадження у справі про банкрутство має за мету задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. При цьому обов`язковим завданням провадження у справі про банкрутство є справедливе задоволення усієї сукупності кредиторів.
Розглядаючи позов у межах справи про банкрутство, суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника, не повинен обмежуватися дослідженням доказів, наданих заявником та іншими учасниками провадження (матеріали позовного провадження), але має в силу наведених вище особливостей природи банкрутства надавати оцінку заявленим вимогам з урахуванням дослідження усієї сукупності доказів, у тому числі тих, що містяться в матеріалах справи про банкрутство боржника. Вказане сприяє ухваленню законного та обґрунтованого судового рішення щодо відповідних вимог, а також дотриманню принципу процесуальної економії господарського судочинства, сутність якого полягає в тому, щоб під час розгляду справи в суді для найбільш повного та всебічного розгляду справи використовувати всі встановлені законом засоби з урахуванням строків, визначених нормами процесуального права.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 виснувала, зокрема, що саме при вирішенні питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна.
Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності набувача, що суттєво для застосування як положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.
У Постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 22.05.2024 у справі №924/408/21 (924/287/23) зазначено:
« 161. Верховний Суд під час розгляду цієї справи вважає за необхідне уточнити правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №906/1765/15, заначивши таке.
162. Вибуття майна з володіння власника (або особи, якій він передав майно у володіння) на підставі правочину, який у подальшому визнано недійсним, можна вважати таким, що відбулось не з їхньої волі в розумінні пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України, у тому разі, коли недійсність зазначеного правочину зумовлена впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною та/або іншими конкретними обставинами, які свідчать про відсутність дійсної волі власника на відчуження відповідного майна.
163. Водночас без встановлення наведених конкретних обставин щодо вчинення правочину з відповідними вадами волі самий лише факт визнання недійсним такого фраудаторного правочину не є достатньою підставою для висновку про вибуття відчуженого за ним майна не з волі власника або особи, якій він передав майно у володіння, в розумінні зазначеної норми цивільного законодавства.».
Отже, як вбачається з наведеної правової позиції Верховного Суду, одним з вирішальних факторів у прийнятті рішення щодо витребування майна в даному судовому провадженні є дослідження факту добросовісності набувача.
Під час розгляду цієї справи судом було встановлено, що 24 листопада 2020 року між ОСОБА_1 , від імені якої на підставі довіреності діяла представник Угнич Людмила Олексіївна, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Цукропром» (код ЄДРПОУ 32737762) було укладено Договір купівлі-продажу, на підставі якого Покупець набула у власність об`єкт нерухомого майна загальною площею 296,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ (Дніпро), вулиця Барикадна, будинок 11, приміщення І, реєстраційний номер 970434912101. Вказаний договір укладений в письмовій формі, посвідчений Бондаренко Р.О., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №7841. Договір укладений у повній відповідності до чинного законодавства. Як вбачається зі змісту п. 3.3 Договору купівлі-продажу нотаріусом, який посвідчував правочин, була здійснена перевірка наявності обтяжень майна, що є предметом Договору, за даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з Реєстру прав власності на нерухоме майно, з Державного реєстру іпотек, з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Отже, Відповідачем 3 було придбано об`єкт нерухомості, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у їх достовірності.
Відповідно до п. 2.1. Договору купівлі-продажу в день укладення Договору між Сторонами був здійснений розрахунок у повному обсязі в безготівковому порядку, що підтверджується квитанцією №0.0.1918943640.1 від 24.11.2020 на суму 1 067 040,00 грн (один мільйон шістдесят сім тисяч сорок гривень 00 копійок), в тому числі ПДВ 177 840,00 грн. Ринкова вартість майна в розмірі 889 200,00 грн, визначена відповідно до звіту про незалежну оцінку майна, складеного 12.11.2020 суб`єктом оціночної діяльності - ПП «МІДАС ФІНАНС ГРУП» (сертифікат оціночної діяльності №66/20, виданий ФДМУ 04.02.2020). 
Тобто, майно було придбане добросовісним набувачем за ринковою вартістю, яка була встановлена незалежним субєктом оціночної діяльності.
Майно, яке було відчужене за фраудаторним правочином за відсутності дефекту волі, не може бути витребувано саме у добросовісного набувача згідно з приписами статті 388 Цивільного кодексу України.
Відповідно до приписів статті 330 Цивільного кодексу України добросовісність є умовою набуття права власності. Оскільки спір про віндикацію є титульним спором для обох сторін, саме на набувача покладено обов`язок довести свою добросовісність.
Частина 5 статті 12 Цивільного кодексу України встановлює загальну презумпцію добросовісності, однак виходить з того, що у віндикаційному спорі пріоритет має спеціальна норма - стаття 330 Цивільного кодексу України.
Згідно зі статтею 330 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно зі статтею 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Згідно зі статтею 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Як випливає з сутності заявлених позовних вимог до Відповідача 3, вони ґрунтуються на підставі статті 388 ЦК України.
Водночас, згідно з частиною пятою статті 12 ЦК України встановлено, що якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.
У силу статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Таким чином, у даному випадку, позивач мав право надати суду будь-які докази недобросовісності поточного власника – ОСОБА_1 , натомість, він їх не надав. Отже, у силу статті 12 ЦК України, поточний власник має бути визнаний добросовісним.
Отже, слід зауважити, що згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 520/8065/19 від 10.04.2024, в разі безвідплатного набуття майна в особи, яка не мала права його відчужувати, власник на підставі статті 387 ЦК України має право витребувати його від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, незалежно від добросовісності останньої.
Натомість, як вбачається з матеріалів справи, поточний володілець спірного майна – ОСОБА_1 надала суду належні докази оплатності набуття нею спірного майна.
Таким чином, до ознак добросовісності набуття у власність ОСОБА_1 приміщення І по АДРЕСА_3 можна віднести: 
- укладення відплатного Договору купівлі-продажу від 24.11.2020 року;
- наявність визначення ринкової вартості майна згідно звіту про незалежну оцінку майна, складеного 20.11.2020 р. суб`єктом оціночної діяльності;
- проведення повного розрахунку між Покупцем та Продавцем шляхом безготівкового переказу усієї суми коштів;
- мета набуття у власність об`єкта нерухомого майна і бажання настання реальних наслідків укладеного правочину, у вигляді володіння майном, здійснення його поліпшення та використання в подальшому у власній господарській діяльності.
Частинами першою, другою статті 388 ЦК України 2003 року встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Зазначена норма по суті є аналогом норми статті 145 ЦК УРСР 1963 року, яка встановлювала, що якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Витребування майна з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не допускається, якщо майно було продано в порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Верховною Радою України було ратифіковано з відповідними застереженнями, серед іншого, Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року та Перший протокол до Конвенції.
У силу статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно з частиною другою статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Таким чином, норми статті 388 ЦК України можуть бути застосовані у конкретній справі у тій мірі, у якій вони не суперечать Конвенції та Першому протоколу з урахуванням практики ЄСПЛ.
Статтею 1 Першого протоколу встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Ця стаття містить три окремі норми. Перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам - вона міститься в другому реченні частини першої (п. 61 Рішення ЄСПЛ у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції").
Умовами допустимості втручання у право особи на мирне володіння майном визначено умови наявності інтересів суспільства, законність та відповідність загальним принципам міжнародного права.
Категорія "законності" Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (п. 40 Рішення у справі "Будченко проти України").
У нинішній справі витребування майна до ліквідаційної маси в цілому відповідає умовам законності з огляду на сталість способів захисту, передбачених статтею 145 ЦК УРСР, статтями 387, 388 ЦК України.
Категорія "наявності інтересів суспільства". У даному випадку категорія суспільного інтересу розкривається у неприпустимості дій, що підривають основи права неплатоспроможності, згідно з якими врегулювання неплатоспроможності у справі про банкрутство можливо щодо добросовісного боржника, а суспільство має розраховувати на те, що дії всіх учасників, дотичних до справи про банкрутство, будуть добросовісними та спрямованими на фінансове врятування добросовісних боржників. Тому у національній системі права встановлено кримінальну відповідальність за доведення до банкрутства (стаття 219 КК України), адміністративну - за приховування стійкої фінансової неспроможності (стаття 164-15 КУпАП); незаконні дії у разі банкрутства (стаття 165-16 КУпАП); незаконні дії у разі банкрутства (стаття 166-16 КУпАП); фіктивне банкрутство (стаття 166-17 КУпАП).
За таких обставин, можна вважати, що втручання у право власності ОСОБА_1 видається, на перший погляд, таким, що відповідає зазначеному критерію. Натомість не можна не підкреслити, що в даному випадку, фактично здійснюється втручання у право на майно однієї приватної особи задля задоволення права на майно іншої приватної особи, що, в кінцевому рахунку, ставить під сумнів дотримання зазначеного критерію.
Категорія "пропорційності". Характеризуючи цю категорію, доцільно звернутися спочатку до практики Великої Палати Верховного Суду, зокрема, до постанови від 02.11.2021 у справі N 925/1351/19.
Так у згадуваній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила (п.6.40-6.42): "6.40. критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". 6.41. При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах. 6.42. Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.".
Видається в цілому правильним підхід, за яким добросовісність поточного власника є елементом визначення критерію пропорційності.
Водночас, категорично неправильним було б зводити критерій пропорційності втручання лише до добросовісності поточного власника.
Подібний підхід також ґрунтується на практиці ЄСПЛ, згідно з якою визнається непропорційним втручання у право власності у випадку необхідності для добросовісного власника ініціювати нові процеси задля відновлення своїх прав (Рішення у справі "Максименко та Герасименко проти України" від 16.05.2013), позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю (Рішення у справі "Кривенький проти України" від 16.02.2017) тощо.
Важливим у цьому сенсі також є Рішення ЄСПЛ у справі "Світлана Ільченко проти України" від 04.07.2019, у якому зазначено, що усталеним принципом практики Суду є те, що умови надання компенсації згідно з положеннями відповідного законодавства є важливими для оцінки, чи зберігає оскаржуваний захід необхідний справедливий баланс, і, зокрема, чи покладає він на заявника непропорційний тягар.
За таких обставин, суд враховує принцип пропорційності щодо втручання у право власності поточного добросовісного власника та вважає недопустимим здійснити його порушення.
Враховуючи викладене, господарський суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "МОНТАНА-ЕСТЕЙТ", відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальність "Цукорпром", відповідача-3: ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, вчиненого боржником, та повернення майна на користь боржника в межах справи №904/4790/21.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.
Керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 73-80, 86, 91, 129, 194-196, 201, 208-210, 217-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд –

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д, ідентифікаційний код: 14360570) до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Монтана-Естейт" (49044, місто Дніпро, узвіз Крутогірний, будинок 14, ідентифікаційний код: 33546549), відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальність "Цукорпром" (49000, місто Дніпро, вулиця Гусенко, буд. 50, ідентифікаційний код: 32737762), відповідача-3: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) про визнання недійсним правочину, вчиненого боржником, та повернення майна на користь боржника - відмовити.
Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті згідно ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2023 по справі №904/4790/21 (904/4622/22).
Судові витрати покласти на позивача.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскарженим протягом цього строку в порядку ст.ст. 256, 257 ГПК України.
Повне рішення складено та підписано 23.07.2026. 

Суддя | | С.А. Примак