ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 603/98/23 | Головуючий у 1-й інстанції Галіян І.М.
Провадження № 22-ц/817/698/26 | Доповідач - Костів О.З.
Категорія - |

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Хома М. В., Храпак Н. М., 
з участю секретаря — Панькевич Т.І.,
представника апелянта — адвоката Немченко М.В.,
представника відповідача — адвоката Оринник Н.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №603/98/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 09 березня 2026 року, ухвалене суддею Галіян І.М., дати складення повного тексту не зазначено, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Монастириська міська рада, фізична особа - підприємець ОСОБА_3 , про скасування державної реєстрації земельних ділянок та державної реєстрації права власності,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2023 року представник ОСОБА_4 адвокат Немченко М. В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 (Відповідач - 1), Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області (Відповідач - 2), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Монастириська міська рада, фізична особа - підприємець ОСОБА_6 , про скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0.0987 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 6124210100:04:001:0831, а також земельних ділянок площею 0.0434 га та 0.0565 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастрові номери 6124210100:04:001:0873 та 6124210100:04:001:0872, та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на зазначені земельні ділянки (з урахуванням уточнених позовних вимог).
Представник позивача зазначила, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку та надвірних будівель у АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.1990. Згідно з технічним паспортом від 21.04.1990 розміри земельної ділянки становлять 10.50 м ? 188.00 м.
Стверджує, що рішенням Монастириської міської ради від 05.07.2001 №251 йому передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.25 га (0.10 га – для будівництва та обслуговування житлового будинку, 0.15 га – для ведення ОСГ). Кадастровий номер земельній ділянці не присвоювався. Під час виготовлення технічної документації встановлено, що межі землекористування повністю накладаються на ділянки з кадастровими номерами 6124210100:04:001:0831, 6124210100:04:001:0873, 6124210100:04:001:0872, що унеможливлює реєстрацію без усунення перетину. Згідно з даними витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №№ 80128009, 80127079, 80251379 ОСОБА_5 на підставі договорів дарування від 2017 року є власником трьох земельних ділянок у АДРЕСА_1 з кадастровими номерами 6124210100:04:001:0831 (0.0987 га), 6124210100:04:001:0873 (0.0434 га), 6124210100:04:001:0872 (0.0565 га). Відповідно до кадастрових планів ці ділянки межують із земельною ділянкою Позивача.
Зазначені обставини встановлені рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 28.09.2022 у справі № 603/227/21 та не підлягають доказуванню.
Констатує, що під час формування вказаних ділянок допущено накладання їх на земельну ділянку Позивача, надану йому у приватну власність рішенням Монастириської міської ради № 251 від 05.07.2001. Межу зміщено вглиб земельної ділянки Позивача.
Указує, що технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж ділянок виготовлено ФОП ОСОБА_6 на замовлення Відповідача-1 без погодження з Позивачем як суміжним землекористувачем, із самовільною зміною ширини ділянок. Відомості внесено до ДЗК без належної перевірки, попри невідповідність площ, меж і конфігурації даним викопіювання зі схеми землекористування.
Наголошує, що земельна ділянка Позивача площею 0.25 га не вилучалась, право власності не припинялось, рішення міської ради №251 не скасоване і недійсним не визнавалося.
Додатково зазначає, що відповідно до ч.6 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» наявність у межах ділянки, що реєструється, іншої земельної ділянки є підставою для відмови в державній реєстрації. Земельні ділянки, право на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння кадастрового номера (п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону).
Таким чином, позивач вважає, що державна реєстрація земельних ділянок з кадастровими номерами 6124210100:04:001:0831, 6124210100:04:001:0873, 6124210100:04:001:0872 порушує право власності Позивача на належну йому земельну ділянку, тому просить захистити його порушене право власності, скасувавши державну реєстрацію вказаних земельних ділянок.
Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 09 березня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Зокрема зазначає, що наявність порушення його прав підтверджується листом ПП «Геоцентр» за вихідним №8 від 01.05.2023, яким встановлено накладення земельних ділянок з кадастровими номерами 6124210100:04:001:0831 площею 0.0006 га, 6124210100:04:001:0873 площею 0.0052 га, 6124210100:04:001:0872 площею 0.0072.
Суд безпідставно вказаний доказ не взяв до уваги, оскільки згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником ПП «Геоцентр» є ОСОБА_7 . Суб`єктом господарювання визначено, зокрема, наступні види діяльності: 71.11 Діяльність у сфері архітектури (основний); 71.12 Діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах; 74.90 Інша професійна, наукова та технічна діяльність. Вказує, що згідно з відкритих даних державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників ОСОБА_7 є сертифікованим інженером-землевпорядником, сертифікат №011885 від 13.03.2015, свідоцтво про підвищення кваліфікації інженера-землевпорядника АБ 0928 від 29.11.2024, дата наступного підвищення кваліфікації 29.11.2028, а тому вважає необґрунтованим висновок суду про відсутність у ОСОБА_7 спеціальної кваліфікації.
Щодо обраного позивачем способу захисту, то апелянт зазначає, що мета Позивача у цій справі — відновлення стану, за яким на його земельну ділянку не існує зареєстрованих прав третіх осіб. Вважає, що цей результат неможливо досягти шляхом «усунення порушення в межах площі накладення», оскільки земельні ділянки, які перебувають у власності Відповідача, залишаються зареєстрованими об`єктами цивільних прав у Державному земельному кадастрі, як і право власності на ці ділянки залишається чинним у Реєстрі речових прав. Належним і ефективним способом захисту цивільних прав та інтересів є саме скасування державної реєстрації земельної ділянки, оскільки така реєстрація проведена із порушенням прав іншого власника земельної ділянки.
Вказує, що наявність порушення також підтверджується проведеною в межах розгляду справи судової земельно-технічної експертизи, висновок від 03.09.2025 №165/24-28. Відтак, вважає, висновок суду про те, що належними, достатніми та допустимими доказами в справі не підтверджено ані наявності накладення земельних ділянок, ані розміру площі такого накладення не відповідає фактичним обставинам справи.
Крім того, зазначає, що предмет і підстава позовних заяв у справі №603/227/21 та справі № 603/98/23 відрізняються. У справі №603/227/21 суд виходив із того, що кадастрові плани земельних ділянок є правильними і перевіряв лише, чи дотримувався їх меж ОСОБА_4 . Питання законності самого формування кадастрових планів (тобто, чи правомірно визначені межі у технічній документації) у тій справі не було предметом розгляду. Натомість у справі №603/98/23 саме це питання є головним: чи були ділянки ОСОБА_5 сформовані законно, зокрема чи відбулося погодження меж із суміжним землекористувачем ОСОБА_4 .
Вказує, що у випадку, якщо б земельні ділянки ОСОБА_5 були сформовані правомірно — за погодженими межами, з урахуванням фактичного землекористування суміжника, — то ОСОБА_4 фізично не міг би опинитись в межах цих ділянок. Відтак, вважає, що рішення у справі №603/227/21 є прямим наслідком незаконного формування ділянок, а не доказом законності їх меж. Враховуючи зазначене вище, рішення Монастириського районного суду від 28 вересня 2022 року в справі №603/227/21 не є преюдиційним у справі № 603/98/23.
Також зазначає, що позивачем у справі №603/98/23 заявлено 3 немайнові вимоги щодо земельних ділянок з кадастровими номерами 6124210100:04:001:0831, 6124210100:04:001:0873, 6124210100:04:001:0873, а не 6, як зазначено судом першої інстанції.
Вважає, що окремий розгляд основної та похідної вимоги (в окремих провадженнях) є неможливим через те, що жодна з вимог не є самостійною за своєю правовою природою (не може бути предметом окремого позовного провадження) та не може забезпечити повноцінний правовий результат, що додатково підтверджує їх нероздільний, комплексний характер і кваліфікацію як єдиної вимоги.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржуване судове рішення, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.
Зокрема зазначає, що вона набула у власність земельні ділянки за договорами дарування у лютому 2017 року. В подальшому виявила невідповідність площі придбаних земельних ділянок їх фактичній конфігурації на місцевості та було встановлено, що частина її земельних ділянок знаходиться у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_4 . З метою захисту свого права власності вона звернулася із негаторним позовом до Монастириського районного суду та він був задоволений в повному обсязі. Суд констатував факт порушення її прав зі сторони ОСОБА_4 та усунув перешкоди у спосіб, зазначений у рішенні суду від 28.09.2022. ОСОБА_4 в ході розгляду справи користувався послугами адвоката, зустрічних вимог не заявляв, докази на спростування позиції ОСОБА_5 не надавав, не довів своє право на спірну частину земельних ділянок. Після задоволення позову ОСОБА_5 , ОСОБА_4 рішення суду не оскаржував до суду апеляційної інстанції. Спір про право між сторонами вирішений судом 28.09.2022 у справі №603/227/21.
Вважає, що дії позивача є лише ініціюванням нового позову з метою зміни правового становища сторін тоді, коли рішення суду стосовно земельного спору уже є. Вказує, що усі докази, які надає позивач у цій справі мали ним бути надані та досліджені у справі ще в 2022 році.
Зазначає, що загалом експертиза зводиться до висновку про існування певної невідповідності земельних ділянок сторін, без конкретних висновків про накладення. Висновок експерта у відповіді на питання №8 сформульований чітко та зрозуміло – експерт не зміг відповісти на питання про відповідність кадастрового плану земельної ділянки ОСОБА_5 у зв`язку із відсутністю достатньої інформації.
Представник позивача посилається як на доказ на схему, складену ПП «Геоцентр», як таку, що доводить накладення земельних ділянок, однак такий доказ вважає недостовірним з огляду на існування у справі висновку земельно-технічної експертизи, де експерт попереджений про кримінальну відповідальність за складення завідомо неправдивого висновку. Експерт не зміг відповісти на запитання, поставлені перед ним, зокрема на питання щодо накладення суміжних земельних ділянок позивача та відповідачки.
Вважає, що доводи апеляційної скарги апелянта не заслуговують на увагу, оскільки представник відповідача цим позовом намагається новим провадженням переглянути рішення Монастириського районного суду від 28.09.2022 у справі №603/227/21, яке набрало законної сили та позивачем не оскаржувалося.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області також просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржуване рішення суду.
Зокрема зазначає, що на момент реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами 6124210100:04:001:0831, 6124210100:04:001:0873 та 6124210100:04:001:0872 знаходження в їх межах іншої земельної ділянки або частини ділянки не встановлено. З огляду на викладене, підстави для відмови у реєстрації земельних ділянок, які встановлені нормами ч.6 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» у державного кадастрового реєстратора були відсутні.
Вказує, що рішенням сесії Монастириської міської ради від 29.09.2014 №874/3 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , що є у власності ОСОБА_8 . В подальшому згадані земельні ділянки були успадковані та згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом їх спадкоємцем являється ОСОБА_9 . Останньою земельні ділянки були подаровані ОСОБА_5 (договори дарування земельних ділянок від 10.02.2017 та від 13.02.2017 року.
Стверджує, що у даній справі позивачу необхідно довести, яка саме частина земельних ділянок ОСОБА_5 та в яких межах накладаються на земельні ділянки, якими користується ОСОБА_4 . Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Близькі за змістом висновки наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі №441/123/16).
Разом з тим, відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 03.09.2025 №165/24-28, призначеної в межах розгляду даної цивільної справи, встановити факт накладення меж спірних земельних ділянок, а також визначити площу можливого накладення не видається можливим у зв`язку з відсутністю у вихідних документах (планах-схемах 1962 та 1984 років, матеріалах інвентаризаційних справ) відомостей про координати поворотних точок меж земельних ділянок.
Таким чином, Головне управління погоджується із висновком суду першої інстанції з приводу того, що належними, достатніми та допустимими доказами в справі не підтверджено ані наявності накладення земельних ділянок, ані розміру площі такого накладення. За відсутності встановленого факту порушення меж земельних ділянок відсутні правові підстави для втручання в здійснену державну реєстрацію земельних ділянок та права власності на них.
В судовому засіданні представник позивача підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Представник відповідача просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача та залишити без змін оскаржуване рішення суду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, ознайомившись з матеріалами справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено наступні обставини.
Рішенням Монастириської міської ради від 05.07.2001 №251 ОСОБА_4 передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки загальною площею 0.25 га по АДРЕСА_1 , зокрема 0.10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та 0.15 га для ведення особистого селянського господарства.
На час розгляду справи в суді вказані земельні ділянки не сформовані, відомості в ДЗК не внесені. Не зареєстроване й речове право.
У 2021 році ОСОБА_4 , маючи намір зареєструвати належні йому земельні ділянки у ДЗК, звернувся до сертифікованого інженера-землевпорядника ПП «Геоцентр» із заявою на розробку технічної документації із землеустрою щодо (встановлення) відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка перебуває в його власності для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства та внесення до Державного земельного кадастру відомостей про ці земельні ділянки (присвоєння кадастрового номера).
При аналізі Публічної кадастрової карти України та державного земельного кадастру інженером-землевпорядником встановлено, що зовнішні межі землекористування земельної ділянки Позивача накладаються (збігаються) із суміжним землекористувачем ОСОБА_5 , власником земельних ділянок з кадастровими номерами 6124210100:04:001:0831, 6124210100:04:001:0873, 6124210100:04:001:0872, у зв`язку з чим роботи з виготовлення технічної документації зупинені до виправлення перетину даних земельних ділянок.
Отже, судом встановлено, що відомості про існуючі межі земельної ділянки, які встановлені в натурі на місцевості не відповідають відомостям, які містяться в Державному земельному кадастрі, а саме, відповідно до відомостей ДЗК фактичні межі земельної ділянки Позивача ( ОСОБА_4 ) перетинаються з межами земельних ділянок з кадастровими номерами 6124210100:04:001:0831, 6124210100:04:001:0873, 6124210100:04:001:0872, відомості про які вже містяться в Державному земельному кадастрі.
Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованими 10.02.2017, ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 10.02.2017 року належать наступні земельні ділянки: 
- площею 0.0987 га, кадастровий номер 6124210100:04:001:0831, призначена для ведення особистого селянського господарства; 
- площею 0.0434 га, кадастровий номер 6124210100:04:001:0873, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); 
- площею 0.0565 га, кадастровий номер 6124210100:04:001:0872, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Розташовані ці земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
З кадастрових планів земельних ділянок, що є додатком до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-6113836212020, сформованого 25.11.2020, вбачається, що вищезазначені земельні ділянки межують із земельною ділянкою ОСОБА_4 .
Ці обставини встановлені рішенням Монастириського районного суду від 28.09.2022 в справі №603/227/21, не оспорюються сторонами та відповідно не потребують доказування.
Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи від 03.09.2025 №165/24-28 площа земельної ділянки по АДРЕСА_2 , відведеної ОСОБА_4 (попередні власники: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ), відповідно до плану-схеми колгоспу ім. Суворова 1962 року повинна становити 0.1697 га. Фактична площа її використання становить 0.1665 га, що на 0.0032 га менше.
За результатами візуального порівняння плану-схеми 1962 року з фактичним користуванням встановлено певну невідповідність у частині спільної межі із земельною ділянкою ОСОБА_5 (попередні власники: ОСОБА_8 , ОСОБА_13 ). Водночас встановити відповідність координат поворотних точок неможливо через відсутність відомостей про координати меж у зазначеній план-схемі.
Площа земельної ділянки ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 , стара нумерація 49) згідно з планом-схемою 1962 року повинна становити 0.1859 га. Загальна площа земельних ділянок, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_5 (кадастрові номери: 6124210100:04:001:0872 – 0.0566 га; 6124210100:04:001:0873 – 0.0434 га; 6124210100:04:001:0831 – 0.0987 га), становить 0.1987 га, що на 0.0128 га більше від площі, визначеної планом-схемою 1962 року.
Порівняння цих земельних ділянок із планом-схемою 1962 року також свідчить про певну невідповідність у частині спільної межі із земельною ділянкою ОСОБА_4 , однак встановити координати поворотних точок та їх відповідність неможливо через відсутність відповідних даних.
Аналогічні результати отримано і під час порівняння з планом-схемою м.Монастириська 1984 року: встановлено невідповідність у частині спільної межі, проте визначити площу, конфігурацію та координати поворотних точок земельних ділянок неможливо через відсутність відповідних координат у матеріалах плану.
Так само неможливо встановити площу, конфігурацію та координати поворотних точок земельних ділянок за матеріалами інвентаризаційних справ на будинковолодіння АДРЕСА_1 (стара нумерація 51) та АДРЕСА_4 , а також перевірити їх відповідність фактичному користуванню та зареєстрованим земельним ділянкам у зв`язку з відсутністю таких відомостей у матеріалах інвентаризації.
Отже, встановити відповідність кадастрового плану земельної ділянки по АДРЕСА_3 (технічна документація із землеустрою, 2013 МФ 18ТНМН 000126) плану-схемі колгоспу ім. Суворова 1962 року, плану-схемі м.Монастириська 1984 року та матеріалам інвентаризаційних справ №47 і №49 неможливо через відсутність у зазначених документах достатніх даних про площу, конфігурацію та координати поворотних точок меж земельних ділянок.
Також судом встановлено, що жодна зі сторін не оспорює наявність в іншої права на відповідні об`єкти, як такі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у разі встановлення накладення меж належним способом захисту може бути усунення порушення в межах площі такого накладення. Скасування державної реєстрації щодо всіх земельних ділянок у повному обсязі за відсутності доказів порушення прав позивача щодо кожної з них є непропорційним втручанням у право власності відповідача та виходить за межі предмета спору.
Крім того, суд зазначив, що належними, достатніми та допустимими доказами в справі не підтверджено ані наявності накладення земельних ділянок, ані розміру площі такого накладення. За відсутності встановленого факту порушення меж земельних ділянок відсутні правові підстави для втручання в здійснену державну реєстрацію земельних ділянок та права власності на них.
Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду.
Згідно п.п.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі.
Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до статті 78 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) право власності на землю – це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
За змістом пункту «а» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами.
В силу статті 38 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.
Статтями 125 і 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно зі статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі – Закон №1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі – державна реєстрація прав) – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Із норм частини першої статті 4, частини першої статті 5 Закону №1952-ІV слідує, що державній реєстрації прав підлягає право власності на земельну ділянку.
Статтею 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Відповідно до статті 193 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) державний земельний кадастр – єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
За змістом статті 202 ЗК України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.
В силу статті 24 Закону України від 7 липня 2011 року №3613-VI «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
Як передбачено статтею 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: 
а) визнання прав; 
б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; 
в) визнання угоди недійсною; 
г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; 
ґ) відшкодування заподіяних збитків; 
д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Із положень частини четвертої статті 82 ЦПК України слідує, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що громадяни та юридичні особи як суб`єкти права можуть набувати земельні ділянки державної або комунальної власності у приватну власність.
Громадяни можуть набувати земельні ділянки у власність на підставі цивільно-правових угод, а також у порядку спадкування. У власності громадян перебувають земельні ділянки, які призначені для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки).
Право власності громадян на земельні ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Земельні ділянки як об`єкти цивільних прав мають бути сформовані та зареєстровані у Державному земельному кадастрі в установленому законом порядку. Державна реєстрація земельної ділянки скасовується на підставі судового рішення внаслідок визнання судом такої реєстрації незаконною.
Право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. При цьому саме на позивача покладається обов`язок довести порушення своїх прав, свобод та інтересів у спірних правовідносинах. Водночас обставини, які встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, в якій брали участь ті самі особи, не підлягають доказуванню.
Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Монастириської міської ради від 05.07.2001 №251 ОСОБА_4 передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки загальною площею 0.25 га по АДРЕСА_1 , зокрема 0.10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та 0.15 га для ведення особистого селянського господарства, які, на час розгляду справи в суді не сформовані, відомості в ДЗК не внесені та не зареєстроване речове право.
Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач зазначав, що зареєстровані за відповідачем земельні ділянки з кадастровими номерами 6124210100:04:001:0831, 6124210100:04:001:0873, 6124210100:04:001:0872 накладаються на його земельну ділянку, у зв`язку з чим, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив скасувати державну реєстрацію цих земельних ділянок та державну реєстрацію права власності на них.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами порушення його прав.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, між сторонами існує спір щодо меж суміжних земельних ділянок, зокрема в частині можливого їх накладення та розміру такої площі. Тобто, предметом доказування в справі є наявність накладення земельних ділянок та визначення розміру площі такого накладення.
Разом з тим, як вбачається з дослідженого судом першої інстанції висновку судової земельно-технічної експертизи від 03.09.2025 № 165/24-28, призначеної в межах розгляду даної цивільної справи, встановити факт накладення меж спірних земельних ділянок, а також визначити площу можливого накладення не видається можливим у зв`язку з відсутністю у вихідних документах (планах-схемах 1962 та 1984 років, матеріалах інвентаризаційних справ) відомостей про координати поворотних точок меж земельних ділянок.
При цьому, колегія суддів погоджується з мотивами суду про те, що у разі встановлення накладення меж належним способом захисту може бути усунення порушення в межах площі такого накладення. Скасування державної реєстрації щодо всіх земельних ділянок у повному обсязі за відсутності доказів порушення прав позивача щодо кожної з них є непропорційним втручанням у право власності відповідача та виходить за межі предмета спору.
Відповідно до приписів ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У постанові від 22.01.2025 у справі № 446/478/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що витребування як належний спосіб захисту не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається.
Тобто, позивачу необхідно було довести, чи накладається і яка саме частина земельних ділянок ОСОБА_5 та в яких межах накладаються на земельні ділянки, якими користується ОСОБА_4 . Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі. Близькі за змістом висновки наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16).
Крім того, у матеріалах землевпорядних документацій міститься Рішення сесії Монастириської міської ради від 29.08.2013 №662/2, яким затверджено акт погодження меж в натурі (на місцевості) земельної ділянки площею 0.1987 га, а саме: 0.10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 та площею 0.0987 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 між землекористувачами ОСОБА_8 та ОСОБА_4 та дано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) по АДРЕСА_1 без підпису суміжного землекористувача межі ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що він із неприязних стосунків не погоджує межу земельної ділянки.
Верховний Суд у своїй Постанові від 10.04.2023 по справі № 352/2403/17 зазначає, що погодження меж полягає у тому, щоб суміжному землевласнику або землекористувачу було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, уповноважений орган повинен виходити не із факту відмови від підписання акта, а з мотивів такої відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.
Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може бути підставою для відмови уповноваженим органом у затвердженні технічної документації, за умови правомірності дій кожного із землекористувачів.
Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справах №350/67/15-ц, провадження №14-652цс18, №514/1571/14-ц, провадження №14-552цс18, від 12.02.2020 у справі №545/1149/17, провадження №14-730цс19.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про непогодження меж колегія суддів вважає безпідставними.
Також не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про відсутність преюдиції у даній справі, оскільки рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 28.09.2022 у справі №603/227/21, яке не було оскаржене і набрало законної сили, позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою – задоволено.
Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_5 земельними ділянками кадастровий номер 6124210100:04:001:0873 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0.0434 га, кадастровий номер 6124210100:04:001:0831 для ведення особистого селянського господарства, площею 0.0987 га, кадастровий номер 6124210100:04:001:0872 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0.0565 га по АДРЕСА_3 шляхом зобов`язання ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняті: частину земельної ділянки кадастровий номер 6124210100:04:001:0873, площею 0.0049 га, частину земельної ділянки кадастровий номер 6124210100:04:001:0872 площею 0.0065 га, частину земельної ділянки кадастровий номер 6124210100:04:001:0831 площею 0.0007 га, та за власний рахунок відновити в натурі на місцевості межу між земельними ділянками по АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_1 у відповідності до даних технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі на місцевості по АДРЕСА_3 шляхом демонтажу та перенесення встановленої між зазначеними суміжними ділянками огорожі на межу від Г до А відповідно до кадастрових планів земельних ділянок, кадастровий номер 6124210100:04:001:0873 та 6124210100:04:001:0872, від Д до А відповідно до кадастрового плану земельної ділянки, кадастровий номер 6124210100:04:001:0831.
Відповідно до статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Такі обставини мають преюдиційне значення та є обов`язковими для суду при розгляді іншої справи.
Таким чином, у вказаній справі судом встановлено, що земельні ділянки ОСОБА_4 накладені на земельні ділянки ОСОБА_5 вглиб її земельних ділянок, існуюча огорожа між їхніми суміжними земельними ділянками зміщена у сторону земельних ділянок ОСОБА_5 .
Також колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем у даній справі заявлено 6 немайнових вимог, оскільки вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності є різними за своєю правовою природою та стосуються різних реєстрів (ДЗК та Реєстру речових прав), а тому вони розглядаються як окремі немайнової вимоги, за кожну з яких судовий збір сплачується окремо.
Виходячи із наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідив наявні в матеріалах справи докази, дав їм вірну оцінку, а тому дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та на увагу не заслуговують.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 09 березня 2026 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 21 серпня 2026 року.

Головуючий 
Судді