ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5449/26 Справа № 204/8622/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Пищиди М.М.
суддів: Свистунової О.В., Ткаченко І.Ю. 
за участю секретаря судового засідання – Літвінова І.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 09 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вугледарської міської військової адміністрації Волноваського району Донецької області про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вугледарської міської військової адміністрації Волноваського району Донецької області про визнання права власності в порядку спадкування за законом.
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на території с. Тарасівка Київської області, померла ОСОБА_2 – мати ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Після смерті матері позивачки відкрилася спадщина, до складу якої входить нерухоме майно, а саме будинок за адресою АДРЕСА_1 . 
17 червня 2025 року державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області Станкевич В.М. було заведено спадкову справу № 289/2025 та розглянуто додаткову заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок разом зі всіма приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, подану ОСОБА_1 . Нотаріусом була прийнята постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії через те, що у ДРРП відсутня інформація про право власності спадкодавця, а також відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (Заповіти/спадкові договори) № 81261888, наданої Третьою Львівською державною нотаріальною конторою Львівської області 22 травня 2023 року від імені ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 посвідчений заповіт Макіївською сільською радою Волноваського району Донецької області 02 липня 1999 року зареєстрований в реєстрі за № 66. Зміст даного заповіту позивачу невідомий, витребувати у сільській раді інформацію про зміст заповіту є неможливим, оскільки Волноваська міська територіальна громада Донецької області з 10 березня 2022 року тимчасово окупована Російською Федерацією територією України. Відповідно до договору дарування 30.10.1998 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є власником будинку під номером АДРЕСА_1 . На договорі дарування наявний штамп про реєстрацію права власності Волноваським БТІ за ОСОБА_2 , таким чином спадкове майно – житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 35,4 кв.м., житловою 12,7 кв.м.) належав на праві приватної власності спадкодавцю. Таким чином, оскільки відсутні особи, які виявили бажання успадкувати майно за заповітом, позивач вважає, що спадкування має відбуватись за законом.
Враховуючи вищевикладене позивачка просила суд: 
визнати за ОСОБА_1 право власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35,4 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
вирішити питання судових витрат.
Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 09 лютого 2026 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Вугледарської міської військової адміністрації Волноваського району Донецької області про визнання права власності в порядку спадкування за законом – відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою.
В обгрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та вважає, що висновки викладені в судовому рішенні не відповідають дійсним обставинам справи.
З урахуванням викладеного, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Судом встановлено, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на території с. Тарасівка Київської області (а.с.14).
ОСОБА_2 мала трьох дітей: доньку ОСОБА_1 , яка є позивачем у справі та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_3 » (а.с.41 на звороті, 42-43); доньку ОСОБА_4 , сина ОСОБА_5 .
На підставі договору дарування від 13.10.1998 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 належав будинок під номером АДРЕСА_1 (а.с.43-44).
Від імені ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений заповіт Микильською сільською радою Волноваського району Донецької області 02 липня 1999 року зареєстрований в реєстрі за №66. Витребувати інформацію про зміст заповіту неможливо, оскільки Волноваська міська територіальна громада Донецької області з березня 2022 року є тимчасово окупованою рф територією України.
ОСОБА_2 була зареєстрована з 04.05.1976 року по 02.12.2024 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.47). На день смерті ОСОБА_2 01.12.2024 були також зареєстровані: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 02.12.1995 по теперішній час; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 18.05.2005 по теперішній час (а.с.47).
Після смерті ОСОБА_2 , Третьою Львівською державною нотаріальною конторою Львівської області заведено спадкову справу №289/2025 (а.с.37-50).
Постановою державного нотаріуса Третьої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області від 17.06.2025 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.49-50).
З постанови нотаріуса вбачається, що відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру №81261888, наданої Третьою Львівською державною нотаріальною конторою Львівської області 22 травня 2025 року, від імені ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений заповіт Микильською сільською радою Волноваського району Донецької області 02 липня 1999 року зареєстрований в реєстрі за №66. Зміст заповіту невідомий. Витребувати у сільській раді інформацію про зміст заповіту неможливо, оскільки Волноваська міська територіальна громада Донецької області з березня 2022 року є тимчасово окупованою рф територією України (а.с.49-50).
Крім того, в постанові зазначено, що державна реєстрація права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності, який є його складовою частиною, відсутня.
Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог оскільки визначено неналежний суб`єктний склад.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
За змістом положень ч.1, ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно ч.1 ст.1296 спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
У п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Таким чином, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди в оформленні спадкових прав у нотаріальному порядку.
Як вбачається з матеріалів справи, померла ОСОБА_2 мала трьох дітей: доньку ОСОБА_1 , яка є позивачем у справі та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_3 », доньку ОСОБА_4 , сина ОСОБА_5 , які є спадкоємцями першої черги за законом і які належать до кола учасників спірних правовідносин.
Апеляційний суд зазначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 травня 2024 року у справі № 491/838/21.
Позивачка не скористалась своїм правом залучити до участі у справі інших спадкоємців - рідних дітей померлої ОСОБА_2 : доньку ОСОБА_4 , сина ОСОБА_5 , а пред`явила цей позов до відповідача – Вугледарської міської військової адміністрації Волноваського району Донецької області, тому суд першої інстанції дійшов висновку про неналежність відповідача по справі. Апеляційний суд погоджується з таким висновком, оскільки наявні інші спадкоємці першої черги, відмови від прийняття спадщини ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відсутні.
Доводи апелянта, що на момент прийняття спадщини саме вона проживала та була зареєстрована до дня смерті ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , та є єдиним спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_2 апеляційний суд відхиляє через їх безпідставність.
У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь позивача.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 09 лютого 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 15 липня 2026 року.
Повний текст постанови складено 16 липня 2026 року.

Судді