П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/836/26	

Перша інстанція: суддя Танцюра К.О.,
повний текст судового рішення
складено 22.06.2026, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Джабурія О.В.,	
судді –	Вербицької Н.В.,	

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просила суд:
- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо невиплати при звільненні ОСОБА_1 компенсації роботи за 42 вихідних дня у грошовій формі та відмову у вчиненні таких дій, що викладена у листі ГУ ПФУ в Одеській області на заяву позивача за вих. №37684-35859/Є-05/8-1500/25 від 01.12.2025 року;
- стягнути з ГУ ПФУ в Одеській області на користь ОСОБА_1 заробітної плати у вигляді компенсації за роботу у вихідні дні у сумі 127836,24 грн.;
- стягнути з ГУ ПФУ в Одеській області на користь ОСОБА_1 200885,52 грн. в якості суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 22.06.2026 року визнано неповажними підстави пропуску строку звернення з адміністративним позовом до суду. Позовну заяву, на підставі ч.4 ст.123 КАС України, залишено без розгляду.
Не погоджуючись із зазначеною вище ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що наказом ГУ ПФУ в Одеській області від 07.02.2024 року №112-О позивачу було звільнено з займаної посади заступника начальника відділу з питань призначення та перерахунку пенсій військовослужбовців та деяких інших категорій громадян управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління, у зв`язку з виходом на пенсію.
Згідно п.2 наказу ГУ ПФУ в Одеській області від 07.02.2024 року №112-О вирішено виплатити ОСОБА_1 :
- грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 7 календарних днів за період роботи з 04.10.2023 року по 31.12.2023 року;
- грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 4 календарні дні за період роботи з 01.01.2024 року по 13.02.2024 року;
- невикористану додаткову оплачувану відпустку з урахуванням стажу державної служби тривалістю 15 календарних днів за період роботи з 26.10.2023 року та 25.10.2024 року;
- вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати.
31.10.2025 року позивач звернулась до відповідача із заявою про надання інформації про нараховані та виплачені суми при звільненні.
01.12.2025 року листом за вих.№37684-35859/Є-05/8-1500/25, який позивач отримала 05.12.2025 року, відповідач надав повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні.
12.01.2026 року позивач звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Одеській області із зазначеними вище вимогами.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
04.02.2026 року до суду від представника ГУ ПФУ в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, у прохальній частині якого відповідач просив суд залишити позовну заяву без розгляду на підставі п.8 ч.1 ст.240 КАС України.
Обґрунтовуючи підстави для залишення позову без розгляду, представник відповідача зазначив, що законодавством встановлений тримісячний строк звернення до суду у спорах щодо виплати заробітної плати при звільненні. У позовній заяві позивач жодним чином не пояснила триваючу пасивну поведінку протягом майже 2 років (період з 13.02.2024 року (дата ознайомлення з наказом про звільнення) по 31.10.2025 року (заява до Головного управління щодо нарахованих та виплачених сум при звільненні), не навела поважних причин, які б перешкоджали їй вирішити спір у встановлений законодавством тримісячний строк, а отже наразі відсутні підстави для поновлення пропущеного позивачем строку звернення до суду.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04.06.2026 року залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 та надано 10-денний строк для усунення недоліків по справі.
У вказаній ухвалі суд першої інстанції зробив висновок, що звернувшись в січні 2026 року до суд із цим позовом, щодо невиплати при звільненні ОСОБА_1 компенсації роботи за 42 вихідних дня, позивачем порушено строки звернення до суду, визначені ст.233 КЗпП України. При цьому, отримання листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість її розрахунку при звільненні.
На виконання вимог ухвали суду від 04.06.2026 року до суду першої інстанції від представника позивача надійшла заява від 10.06.2026 року про поновлення строку звернення до суду із цим позовом.
Обґрунтовуючи підстави для поновлення строків звернення до суду із цим позовом представник позивача вказав, що в листі за вих.№37684-35859/Є-05/8-1500/25 від 01.12.2025 року, який позивач отримала 05.12.2025 року, відповідач надав повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, що і обумовило звернення до суду, оскільки позивач до цього моменту достовірно не знала чи були виплачена їй компенсація за роботу у вихідні дні протягом роботи у відповідача, оскільки кожен місяць заробітна плата була різною. Окрім того, рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 року №1-р/2025 у справі №1-7/2024(337/24) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину 1 ст.233 КУпАП в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Також представник відмітив, що у рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 у справі №1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини 1 статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Поряд з цим, як наголосив представник, законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України.
Залишаючи без розгляду позовну заяву, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зробив висновок, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що саме створювало для нього істотні перешкоди, на протязі такого тривалого періоду, в межах тримісячного строку звернутися про захист порушеного права щодо оскарження виплати компенсації за роботу у вихідні дні.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Предметом розгляду в даній справі є не вірне визначення компенсаційних сум за роботу позивача у вихідні дні при звільненні позивача з державної служби, а саме право ОСОБА_1 на компенсаційні виплати за роботу у вихідні дні.
В заяві про поновлення строку представник позивача послався на те, що рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 року №1-р/2025 у справі №1-7/2024(337/24) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину 1 ст.233 КУпАП в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що згідно з ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
У відповідності з ч.ч.2, 3 ст.122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції від 12.10.2025 року) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною 2 цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2025 від 11.12.2025 року частину 1 статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Так, Конституційний Суд України виходив з того, що запровадження тримісячного строку для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат обмежує гарантоване право особи на своєчасне одержання винагороди за працю та уможливлює невиконання роботодавцем обов`язку з оплати праці, зокрема у випадках, коли працівник звертатиметься до суду пізніше ніж через три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Фактично право працівника на одержання винагороди за працю підлягає судовому захисту лише в межах установленого строку звернення до суду, зі спливом якого працівник втрачатиме можливість ефективного та дієвого поновлення своїх прав у спосіб звернення до суду.
Якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку.
Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
У цій справі позивача було звільнено з ГУ ПФУ в Одеській області, а відтак на спірні правовідносини розповсюджується саме ч.2 ст.233 КЗпП, яка Конституційним Судом України не конституційною не визнавалася.
Тобто, позивач, у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулась до відповідача із заявою про надання інформації про нараховані та виплачені суми при звільненні лише 31.10.2025 року, тобто майже через 20 місяців після її звільнення.
Разом з цим, як вже було зазначено вище, наказом ГУ ПФУ в Одеській області від 07.02.2024 року №112-О позивачу було звільнено з Головного управління, у зв`язку з виходом на пенсію, та п.2 вказаного наказу було вирішено виплатити позивачу зазначені вище грошові компенсації та інші виплати.
Та як вірно встановлено судом першої інстанції, зі змісту вказаного наказу вбачається, що під час звільнення з займаної посади позивачу не виплачувалась компенсація роботи за вихідні дні.
Тобто, позивач не була обізнана саме про розмір кожної компенсації та виплати окремо, але була обізнана про невиплату компенсації за роботу у вихідні дні та про порушення її прав з моменту отримання наказу ГУ ПФУ в Одеській області від 07.02.2024 року №112-О, а тому, як вірно зазначив суд першої інстанції, посилання представника позивача на те, що лише після відповіді №37684-35859/Є-05/8-1500/25 від 01.12.2025 року позивачу стало відомо про виплачені при звільненні види компенсації, є безпідставним.
Таким чином, звернення позивача до суду в січні 2026 року за захистом своїх прав, є порушенням строку передбаченого як ч.2 ст.233 КЗпП так і ч.2 ст.122 КАС України.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 року 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Враховуючи все вище наведене та доводи зазначені представником позивача в заяві про поновлення строку, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що саме створювало для нього істотні перешкоди, на протязі такого тривалого періоду, в межах тримісячного строку звернутися за захистом порушеного права щодо оскарження виплати компенсації за роботу у вихідні дні.
Також колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що п.2 Наказу №112-О від 07.02.2024 року містить інформацію про категорії сум заробітної плати, які підлягають виплаті позивачу при звільненні. Така категорія як “грошова компенсація за роботу у святкові та вихідні дні” у п.2 Наказу №112-0 від 07.02.2024 року відсутня. Зазначена обставина свідчить про те, що на момент свого ознайомлення з наказом про звільнення (13.02.2024 року) позивач розуміла, що їй не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за роботу у святкові та вихідні дні, однак протягом майже 2 років позивач не вчиняла жодних дій для отримання інформації про причину невиплати таких коштів, не зверталася до Головного управління за роз`ясненнями та не вчиняли жодний дій для досудового врегулювання спору. Також, позивач не зверталася з відповідним позовом до суду.
У постанові Верховного Суду від 31.03.2021 року по справі №240/12017/19 суд дійшов наступних висновків:
«…42. З урахуванням наведеного, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не Документ сформований в системі «Електронний суд» 10.07.2026 3 дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
43. …. для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.».
За таких обставин, вказані в заяві представника позивача підстави для поновлення строку звернення до суду є неповажними, а тому суд першої інстанції правомірно залишив позовну заяву без розгляду на підставі ч.4 ст.123 КАС України.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.311, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322. ст.325, ст.328 КАС України апеляційний суд, - 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2026 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач 		К.В. Кравченко	
Судді	  	Н.В. Вербицька   О.В. Джабурія