ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

19 серпня 2026 року | м. Дніпро | справа № 160/17879/26
Суддя І інстанції – Луговська Г.В.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),
суддів: Кальника В.В., Сафронової С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області 
на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 червня 2026 року у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 , третя особа – Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРО ФАКТОР» про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи за межі території України,-

ВСТАНОВИВ:

24.06.2026 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРО ФАКТОР», в якій позивач просить встановити тимчасове обмеження у праві виїзду керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО ФАКТОР» (ЄДРПОУ 40032043) ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за межі України до погашення податкового боргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО ФАКТОР» (ЄДРПОУ 40032043).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 червня 2026 року позовну заяву повернуто позивачеві без розгляду на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Не погодившись з вказаною ухвалою Головне управління ДПС у Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неправильно визначив вид судового провадження і застосував норму, яка не регулює цю справу. В обґрунтування повернення позову суд послався на положення частини другої статті 283 КАС України та зробив висновок про необхідність звернення до суду протягом 24 годин після повернення виконавчого документа. Вказує, що такий висновок є помилковим, оскільки позов у даній справі подано саме у порядку статті 289-2 КАС України, при цьому контролюючий орган не звертався до суду із заявою в порядку ст. 283 КАС України. Вказує, що це принципово різні провадження. Суд першої інстанції ототожнив два абсолютно різних процесуальних інструменти – заяву в порядку ст. 283 КАС України та позовну заяву в порядку ст. 289-2 КАС України – і застосував до позовної заяви строк, встановлений лише для заяви в порядку ст. 283 КАС України. Зазначає, що в межах одного судового рішення застосовано три різні підходи до визначення строку звернення до суду: 1. спочатку суд визнає необхідність обчислення 240 календарних днів; 2. потім визначає тримісячний строк з дати набрання законної сили рішенням суду; 3. після цього застосовує 24-годинний строк, передбачений статтею 283 КАС України. Суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, не надав позивачу належної та реальної можливості захистити свої права, що є порушенням принципу рівності сторін та права на доступ до правосуддя. Зазначає про те, що навіть виходячи з правової позиції суду першої інстанції щодо застосування статті 283 КАС України, оскаржувана ухвала є передчасною. Відповідно до частини першої статті 283 КАС України у разі подання заяви після закінчення встановленого законом строку суд залишає таку заяву без руху та надає заявнику строк для усунення недоліків. Натомість суд першої інстанції, посилаючись на положення статті 283 КАС України, без застосування передбаченого цією ж статтею процесуального механізму одразу повернув позовну заяву без розгляду, чим допустив непослідовне застосування норм процесуального права.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального права, правову оцінку досліджених судом доказів у справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так з матеріалів справи вбачається, що станом на 16.06.2026 в інтегрованих картках платника податків ТОВ «АГРО ФАКТОР» обліковується податковий борг на загальну суму 158 251 941грн. 38коп. по пені за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності, за невиконання зобов`язань та штрафні санкції за порушення вимог валютного законодавства (ККДБ 21081000). Дата виникнення податкового боргу - 08.08.2025.
З посиланням на вимоги ст.ст.56, 57 ПК України, ГУ ДПС у Дніпропетровській області зазначає, що у зв`язку з несплатою ТОВ «АГРО ФАКТОР» у встановлені строки нарахованих сум, грошові зобов`язання набули статусу податкового боргу. Відповідно до ст.55 ПК України, у зв`язку з несплатою до бюджету сум податкового боргу, контролюючим органом сформовано податкову вимогу форми («Ю») від 02.09.2025 року №0026725-1310-0436, яку направлено за юридичною адресою підприємства, та повернуто з відміткою «адресат відсутній» 12.09.2025.
З урахуванням п.42.2 ст.42 та п.59.5 ст.59 ПК України, одаткова вимога вважається належним чином врученою та додатково не надсилається (не вручається).
Контролюючим органом відповідно до ст.95 ПК України до Дніпропетровського окружного адміністративного суду направлено позов про стягнення коштів з розрахункових рахунків у банках, що обслуговують ТОВ «АГРО ФАКТОР» в рахунок погашення податкового боргу. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.02.2026 по справі 160/36242/25 позовні вимоги ГУ ДПС у Дніпропетровській області задоволені в розмірі 158 2512 941грн. 38коп.
Заявою про примусове виконання рішення від 14.04.2026 №13488/5/04-36-13-10-16 передано виконавчий лист на суму 158 251 941,38 грн до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України. Листом від 30.04.2026 №80891515/6-20.1 (вх. до ГУ ДПС №81697/5 від 11.06.2026) Департамент ДВС Міністерства юстиції України повернув виконавчий документ без прийняття до виконання керуючись п.9 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Вказаний захід не призвів до повного погашення податкового боргу ТОВ «АГРО ФАКТОР». Станом на 16.06.2026 банківські рахунки відсутні, дата закриття останнього рахунку 31.03.2023.
З урахування вказаних обставин позивач в порядку визначеному ст. 289-2 КАС України звернувся до суду із вказаною позовною заявою. 
Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що питання строку звернення контролюючого органу до суду з позовною заявою щодо обмеження права керівника платника податків на виїзд за кордон регламентується приписами абзацу другого частини другої статті 122 КАС України і, відповідно, становить три місяці з дня виникнення підстав, що дають контролюючому органу право на пред`явлення визначених законом позовних вимог.
В подальшому суд робить висновок, що у зв`язку з несплатою ТОВ «АГРО ФАКТОР» до бюджету сум податкового боргу, контролюючим органом сформовано податкову вимогу форми («Ю») від 02.09.2025 року №0026725-1310-0436 на суму 158 251 941грн. 38коп., яку направлено за юридичною адресою підприємства, та повернуто з відміткою «адресат відсутній» 12.09.2025.
Відтак, 240 днів обраховуються з 12.09.2025.
Отже позов подано на 286 день – 24.06.2026.
Разом з тим, суд першої інстанції врахував, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.02.2026 по справі №160/36242/25, яке набрало законної сили 09.03.2026 та на яке посилається заявник, ухвалено стягнути з ТОВ «АГРО ФАКТОР» до Державного бюджету України податковий борг у розмірі 158 251 941грн. 38коп.
За таких обставин суд зробив висновок, що три місяці обраховуються саме з 09.03.2026 до 10.06.2026 включно.
Також, суд першої інстанції врахував, те, що листом від 30.04.2026 №80891515/6-20.1 (вх. до ГУ ДПС №81697/5 від 11.06.2026) Департамент ДВС Міністерства юстиції України повернув виконавчий документ без прийняття до виконання.
Відтак суд першої інстанції зробив висновок, що 24 години, визначені частиною другою статті 283 КАС України, обраховуються з 11.06.2026 по 12.06.2026 включно, а позивач звернувся з позовом 24.06.2026, тобто поза межами строку, визначеного абзацом другим частини другої статті 122 КАС України.
Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими з наступних підстав.
Підпунктом 20.1.35-2 пункту 20.1 статті 20 ПК України встановлено, що контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду керівників юридичних осіб або постійних представництв нерезидентів-боржників за межі України у разі невиконання податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу.
Пунктом 87.13 статті 87 ПК України визначено, що у разі несплати протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги суми податкового боргу, що перевищує 1 мільйон гривень, контролюючий орган може звернутися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника за межі України - до погашення такого податкового боргу.
Вимоги абзацу першого цього пункту не застосовується у разі наявності зобов`язання держави щодо повернення юридичній особі або постійному представництву нерезидента-боржника помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань, бюджетного відшкодування податку на додану вартість, якщо загальна сума непогашеної заборгованості держави перед боржником дорівнює або перевищує суму податкового боргу такого боржника.
Тимчасове обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника за межі України встановлюється як забезпечувальний захід виконання судового рішення або рішення керівника контролюючого органу про стягнення суми податкового боргу.
Статтю 87 ПК України доповнено наведеним вище пунктом 87.13 та 87.14 згідно з Законом України від 30 листопада 2021 року № 1914-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень», який набрав чинності з 01 січня 2022 року (далі - Закон № 1914-IX).
Крім цього, Законом № 1914-IX частину першу статті 283 КАС України доповнено пунктом 7, згідно з яким, провадження у справах за зверненням податкових та митних органів при здійсненні ними визначених законом повноважень здійснюється на підставі заяви таких органів щодо встановлення тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі України.
Цим Законом КАС України доповнено статтею 289-2 «Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу тимчасового обмеження права громадян України на виїзд за межі території України».
Згідно з частиною першою статті 289-2 КАС України у разі невиконання у встановлені Податковим кодексом України строки обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань юридичною особою або постійним представництвом нерезидента, що призвело до виникнення податкового боргу (заборгованості) у сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, податковим органом подається до суду за основним місцем реєстрації юридичної особи або постійного представництва нерезидента позовна заява про застосування судом тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі території України.
Отже, підставами для застосування забезпечувального заходу у виді тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі території України є: наявність у юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника податкового боргу (заборгованості) у сумі, що перевищує 1 мільйон гривень; не сплата такого боргу протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги.
Поряд з цим, з 01 січня 2022 року КАС України унормовано, що провадження у справах щодо тимчасового обмеження керівника суб`єкта господарювання у виїзді за межі України розглядаються судами як за правилами статті 283 КАС України, так і за правилами статті 289-2 КАС України.
При порівняльному аналізі наведених норм та інших КАС України, що їх супроводжують, можна дійти висновку про існуючу суттєву відмінність з притаманними у кожному конкретному випадку своїх особливостей з розгляду позовного провадження в однопредметній категорії адміністративних справ.
Це стосується в тому числі і мети застосування положень 283 у порівнянні з ст. 289-2 КАС України щодо швидкоплинності та негайного здійснення процесу з метою попередження уникнення особи від виконання покладеного на нього обов`язку шляхом виїзду за кордон, тощо.
Відповідно до статті 283 КАС України провадження у справах за зверненням податкових та митних органів при здійсненні ними визначених законом повноважень здійснюється на підставі заяви таких органів, зокрема, щодо встановлення тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі України.
Заява подається до суду першої інстанції протягом 24 годин з моменту встановлення обставин, що зумовлюють звернення до суду, за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом, у письмовій формі та повинна містити:
1) найменування адміністративного суду;
2) найменування, поштову адресу, а також номер засобу зв`язку заявника;
3) найменування, поштову адресу, а також номер засобу зв`язку, якщо такий відомий, щодо сторони, до якої застосовуються заходи, визначені частиною першою цієї статті;
4) підстави звернення із заявою, обставини, що підтверджуються доказами, та вимоги заявника;
5) перелік документів та інших матеріалів, що додаються;
6) підпис уповноваженої особи суб`єкта владних повноважень, що скріплюється печаткою.
У разі недотримання вимог частини другої цієї статті суд повідомляє про це заявника та надає йому строк, але не більше ніж 24 години, для усунення недоліків.
Невиконання вимог суду в установлений строк тягне за собою повернення заявнику заяви та доданих до неї документів.
Повернення заяви не є перешкодою для повторного звернення з нею до суду після усунення її недоліків, але не пізніше ніж протягом 48 годин з моменту встановлення обставин, що зумовлюють звернення до суду.
Суд ухвалою відмовляє у відкритті провадження за заявою, якщо:
1) заявлено вимогу, не передбачену частиною першою цієї статті;
2) із поданих до суду матеріалів вбачається спір про право.
Відмова у відкритті провадження за заявою унеможливлює повторне звернення заявника з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами до суду в загальному порядку.
Ухвалу про відмову в прийнятті заяви може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 24 годин з моменту її постановлення.
У разі постановлення судом ухвали про відкриття провадження у справі суд приймає рішення по суті заявлених вимог не пізніше 96 годин з моменту встановлення обставин, що зумовлюють звернення заявника до суду.
Розгляд заяви відбувається за участю податкового органу, митного органу, що її вніс, та платника податків, стосовно якого її внесено.
Рішення суду у справах, визначених пунктами 1-4, 7 частини першої цієї статті, підлягає негайному виконанню. Апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані сторонами протягом десяти днів з дня їх проголошення. Подання апеляційної скарги на рішення суду у справах, визначених пунктами 1-4, 7 частини першої цієї статті, не перешкоджає його виконанню.
У рішенні суду зазначаються:
1) дата ухвалення рішення;
2) найменування суду, прізвище та ініціали судді;
3) найменування сторін, їх місцезнаходження;
4) мотиви задоволення судом заявлених вимог з посиланням на закон;
5) порядок вчинення дій, визначених рішенням;
6) відомості про порядок апеляційного перегляду справи, строки апеляційного оскарження.
Суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження.
Частиною першою статті 269 КАС України передбачено, що у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).
При цьому, КАС України для справ, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, встановлено окремий порядок обчислення процесуальних строків (стаття 270), проголошення та вручення судових рішень (стаття 271), апеляційного та касаційного оскарження судових рішень (стаття 272).
Водночас, згідно статті 289-2 КАС України у разі невиконання у встановлені ПК України строки обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань юридичною особою або постійним представництвом нерезидента, що призвело до виникнення податкового боргу (заборгованості) у сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, податковим органом подається до суду за основним місцем реєстрації юридичної особи або постійного представництва нерезидента позовна заява про застосування судом тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі території України.
Адміністративна справа, передбачена цією статтею, розглядається судом протягом 48 годин з дня подання відповідної позовної заяви.
Апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, визначених цією статтею, можуть бути подані в десятиденний строк із дня їх проголошення.
Суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження з повідомленням учасників справи.
В контексті викладеного варто звернути увагу на те, що норма статті 289-2 КАС України, як і норма пункту 7 частини 1 статті 283 КАС України, визначають єдину підставу для звернення до суду податкового органу, яка визначена пунктом 87.13 статті 87 ПК України.
Разом з тим, стаття 87 ПК України не визначає з заявою або позовною заявою має звертатись до суду контролюючий орган за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника за межі України - до погашення такого податкового боргу.
З аналізу викладеного можна дійти висновку, що статі 283 та 289-2 КАС України для регулювання одного і того ж предмета визначають різні види судового провадження.
Зокрема, порівняльний аналіз статей 283 та 289-2 КАС України свідчить про суттєві відмінності вказаних судових проваджень. Так, згідно статті 283 КАС України звернення контролюючого органу відбувається шляхом подання відповідної заяви, в той час як згідно статті 289-2 КАС України позовної заяви. При цьому положеннями статті 289-2 КАС України встановлено терміни розгляду судом відповідної категорії заяв (48 годин), а положеннями статті 283 КАС України (не пізніше 96 годин з моменту встановлення обставин, що зумовлюють звернення заявника до суду).
Крім того, стаття 283 КАС України встановлює окремі вимоги до заяви щодо встановлення тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі України, судового рішення за наслідками розгляду такої заяви, його негайне виконання, а також визначає окремі умови щодо залишення без руху, повернення та відмови у відкритті провадження за такими заявами.
Натомість положеннями статті 289-2 КАС України такі вимоги та умови не передбачено.
Ще однією суттєвою відмінністю звернення до суду щодо встановлення тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі України в порядку статей 283 та 289-2 КАС України, є те що судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених зокрема статтею 283 цього Кодексу, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. При цьому судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.
Тобто для судового провадження в порядку статті 283 не передбачено можливості касаційного оскарження судових рішень, водночас щодо статті 289-2 КАС України такі застереження відсутні.
З огляду на наведене колегія суддів вважає, що звернення до суду з заявою щодо встановлення тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі України в порядку статті 283 КАС України є окремим видом судового провадження, яке має бути ініційоване контролюючим органом протягом 24 годин з моменту встановлення обставин, що зумовлюють звернення до суду.
Тобто звернення в порядку статті 283 КАС України відбувається лише з метою термінового розгляду заяв.
Водночас норми статті 289-2 КАС України не встановлюють строків звернення до суду, не визначають інших вимог до позовної заяви, відмінних від тих, які передбачені загальними нормами КАС України, як і не встановлюють «особливої» процедури розгляду таких заяв, що свідчить про те, що звернення в порядку статті 289-2 КАС України з позовною заявою про обмеження виїзду керівника платника податків за кордон відбувається в загальному порядку.
При цьому КАС України не містить застережень щодо пріоритетності вказаних видів судових проваджень.
Наведене відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 02.09.2024 у справі №120/1770/24.
Враховуючи те, що Головне управління ДПС у Дніпропетровській області звернулося до суду в порядку статей 160, 289-2 КАС України саме з позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРО ФАКТОР» про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи за межі території України, суд апеляційної інстанції вважає, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для визначення строку звернення до суду передбачені положеннями статті 283 КАС України.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що згідно частини п`ятої статті 270 КАС України днем подання позовної заяви, апеляційної скарги є день їх надходження до відповідного суду. Строки подання позовних заяв і апеляційних скарг, встановлені у справах, визначених цією статтею, не може бути поновлено. Позовні заяви, апеляційні скарги, подані після закінчення цих строків, суд залишає без розгляду.
При цьому суд першої інстанції вказав на те, що дана справа розглядається саме у порядку, визначеному статтею 289-2 КАС України, яка є спеціальною нормою та регулює особливості провадження у справах про встановлення тимчасового обмеження керівника юридичної особи-боржника у праві виїзду за межі України.
В той же час в подальшому суд першої інстанції посилається на положення статті 283 КАС України, зазначаючи, що відповідно до частини другої цієї статті заява повинна бути подана до суду протягом двадцяти чотирьох годин з моменту встановлення відповідних обставин, після чого робить висновок про пропуск позивачем зазначеного строку.
Отже у межах одного судового рішення суд одночасно застосував спеціальну процедуру, передбачену статтею 289-2 КАС України та загальну процедуру, визначену статтею 283 КАС України.
Отже, неправильно застосувавши вимоги статей 122, 160, 161, 169, 283, 289-2 КАС України суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду та наявність підстав для повернення позову без розгляду.
За наведеного правового регулювання та обставин справи, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Як слідує з позовної заяви, підставою для застосування обмежувальних заходів щодо керівника юридичної особи є податкова вимога форми («Ю») від 02.09.2025 року №0026725-1310-0436, на суму 158 251 941грн. 38коп., яку направлено за юридичною адресою підприємства, та повернуто з відміткою «адресат відсутній» 12.09.2025.
Відповідно до п. 42.2 ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу.
У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.
Слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 09.11.2023 у справі №160/5655/22 наголосив на тому, що тимчасове обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи за межі України може застосовуватися за наявності у такого платника податків податкового боргу, для якого виконуються дві умови одночасно: сума податкового боргу перевищує 1 мільйон гривень, та цей податковий борг не був погашений протягом 240 календарних днів з дати вручення платнику податків податкової вимоги.
Верховний Суд у постанові від 12 вересня 2024 року у справі №120/2322/24 дійшов висновку, що норми статті 289-2 КАС України не встановлюють окремих строків звернення до суду, не визначають інших вимог до позовної заяви, відмінних від тих, які передбачені загальними нормами Кодексу адміністративного судочинства України, як і не встановлюють іншої, особливої процедури розгляду таких заяв, що свідчить про те, що звернення в порядку статті 289-2 КАС України з позовною заявою про обмеження виїзду керівника платника податків за кордон відбувається в загальному порядку, в тому числі і за загальними строками звернення до суду.
При цьому, право на звернення до суду згідно зі статтею 289-2 КАС України щодо встановлення тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі України виникає через 240 днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, та повинно бути реалізовано в межах тримісячного строку, передбаченого частиною другою статті 122 КАС України.
ПК України, зокрема пункт 87.13 статті 87, не містить спеціальної норми, яка б установлювала інший строк звернення контролюючого органу до суду з позовом про застосування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України або виключала застосування частини другої статті 122 КАС України. Відтак до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме загальний процесуальний строк, визначений Кодексом адміністративного судочинства України.
Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 12.09.2024 у справі №140/26462/23, від 01.07.2025 у справі №120/2450/24, від 11.09.2025 у справі № 460/1354/25, від 18.12.2025 у справі №280/5892/25, від 18.12.2025 у справі №160/20031/25 та від 13.01.2026 у справі №280/6866/25, від 27 січня 2026 року, у справі №160/20024/25.
З матеріалів справи вбачається що 12 вересня 2025 року податкова вимога («Ю») від 02.09.2025 року №0026725-1310-0436, яку направлено за юридичною адресою підприємства, була повернута, при цьому, податковий борг за якою станом на 10 травня 2026 року (240 календарний день з дня вручення платнику податків податкової вимоги) не сплачено.
Податковий орган звернувся до суду з цим позовом 24 червня 2026 року, що свідчить про те, що він скористався своїм правом звернення до суду в межах визначеного законом тримісячного строку.
При цьому застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин одночасно строків звернення до суду передбачених нормами статтей 283 та 289-2 КАС України з посиланням на різні обставини які визначають початок перебігу цього строку є безпідставним.
Згідно з частиною четвертою статті 320 КАС України підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про повернення позовної заяви без розгляду не було правильно застосовано норми процесуального права, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. 123, 169, 242-244, 250, 289-2, 308, 311, 312, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області - задовольнити .
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 червня 2026 року - скасувати.
Справу направити до Дніпропетровського окружного адміністративного суду для продовження розгляду
Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та оскарженню не підлягає.
В повному обсязі постанова складена 19 серпня 2026 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов 

суддя В.В. Кальник 

суддя С.В. Сафронова