"06" серпня 2026 р. Справа № 367/7734/24 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
Іменем України 

06 серпня 2026 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі:
Головуючого судді – Рукас О.В.,
за участю секретаря судових засідань – Левковець О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Уряду Російської Федерації (адреса місцезнаходження: м. Москва, вул. Краснопрененська Набережна, буд. 2) про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією Російської Федерації проти України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Ірпінського міського суду Київської області із позовною заявою до Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією Російської Федерації проти України. 
В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 24 лютого 2022 року Російська Федерація розпочала військову агресію проти України, вчинивши терористичний широкомасштабний збройний напад, який триває до сьогодні. На території України йде війна із застосуванням сучасних систем озброєння, країною агресором здійснюється терор мирного населення, відбувається масове знищення інфраструктури. Із-за військової агресії значні території України виявилися окупованими іноземним російським військом. По неокупованим територіям ведуться постійні обстріли, ракетами та дронами-камікадзе. Тривають важкі бої безпосередньо по лініям зіткнення. Лінія фронту складає понад 1000 км. Вчинена військова агресія Російської Федерації є загальновідомим фактом та не підлягає окремому доведенню. Військова збройна агресія Російської Федерації, беззаперечно, спричинила тяжкі наслідки, як для держави у цілому, так і громадян України. Позивач зазначив, що спричинені такі тяжкі наслідки і для неї і для її родини. 
Позивач є корінним жителем Вишгородського району Київської області, народилась у с. Раківка Вишгородського району та у 1995 році її батьки переїхали у с. Синяк, у якому пройшли її дитинство та юність. У 2010 році поступила на навчання в Національний університет біоресурсів та природокористування України (НУБІП України), який закінчила у 2015 році. 
16 липня 2015 року одружилась з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з яким стала проживати у сімейній садибі його батьків у АДРЕСА_1 .
Зазначає, що її чоловік ОСОБА_2 був учасником АТО, проходив у 2013-2015 роках строкову військову службу у Національній гвардії України, направлявся у зону бойових дій на Донбасі, та після демобілізації працював по цивільним спеціальностям у м. Бучі (перед війною працював охоронником у гіпермаркеті «Епіцентр» м. Буча).
У шлюбі з ОСОБА_2 народилось двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначає, що у шлюбі з ОСОБА_2 вона була щаслива, відчувала себе коханою жінкою, щасливою мамою, та у всьому покладалася на свого чоловіка який дуже дбав про родину. 
Вказала, що зрозуміле, спокійне, щасливе і передбачуване життя для неї та її родини зруйнувала війна, яка почалася 24.02.2022 року широкомасштабним військовим нападом Російської Федерації на Україну та стала психологічним шоком і жахом для неї та її близьких. 
У перший день війни село Гаврилівка Вишгородського району Київської області виявилась окупованим російськими загарбниками. Вона, її двоє малолітніх дітей та мати чоловіка, потрапили у окупацію. Чоловік ОСОБА_2 із-за стрімкого наступу ворога і ворожих десантів не зміг повернутись з роботи із м. Бучі. Певний час вони підтримували зв`язок через мобільні телефони, але він згодом обірвався. Навколо йшли бої, було постійно чули вибухи та артилерійську канонаду, у небі постійно бачили російські літаки та гелікоптери. Позивач з дітьми була у паніці і розпачі, відчувала страх, відчай, безсилля, діти були сильно налякані. Вони вимушені були жити у підвалі, у селі зникли світло, тепло, було обмаль їжі.
Так, під обстрілами, з переїздами до родичів, вони перебували у окупованому регіоні до 9 березня 2022 року, але далі вирішили виходити, оскільки далі залишатись було неможливо та дуже небезпечно.
Позивач з дітьми у групі з іншими людьми під білими прапорами пішла у сторону м. Києва. Дорога була дуже важкою, але вони її подолали та вийшли до військових ЗСУ, а звідти вже волонтери перевезли їх у м. Київ.
Про долю чоловіка ОСОБА_2 вона довгий час нічого не знала, зв`язку з ним не було, але до останнього вона сподівалася, що він живий. Разом з тим, ІНФОРМАЦІЯ_4 їй повідомили що її чоловік ОСОБА_2 загинув та його було захоронено у братській могилі у м. Бучі на території церкви Андрія Первозванного.
Щодо обставин смерті чоловіка ОСОБА_2 позивачу відомо, що він перебуваючи в окупації у м. Буча допомагав силам самооборони і був затриманий російськими військовими 5 березня 2022 року, після чого російські окупанти його жорстоко катували, а потім, орієнтовно 6 березня 2022 року вбили. При впізнанні ОСОБА_2 , на його тілі чітко проглядались сліди тортур та катування, сліди душіння ременем, ножові порізи, вогнепальні поранення.
Факт смерті ОСОБА_2 на даний час розслідується у кримінальному провадженні 42022112320001037, відомості до якого в ЄДР внесені ГСУ Національної поліції України 27 лютого 2022 року за ч. 1 та ч. 2 ст. 438 КК України.
Смерть чоловіка ОСОБА_5 для позивачки стала трагедією всього життя. Із щасливої та коханої жінки, позивач стала вдовою, а двоє маленьких дітей залишились без батька. Позивачка відчуває постійний біль не тільки від своїх втрат, але від страждань її малолітніх синів. 
Позивач вважає, що відповідальною за це є Російська Федерація, яка підступно, віроломно, повномасштабно вторглась до України з 24.02.2022 року, чинить звірства, вбила її чоловіка. Рахує, що Російська Федерація спричинила їй моральну шкоду, яка має бути їй відшкодована. Спричинену моральну шкоду оцінює у 100 000 000 грн. (еквіваленти: 2 457 002,45 доларів США або 2 268 700, 33 Євро). Для підтвердження факту психотравмування і спричинення моральної шкоди позивачем замовлялось психологічне дослідження, яке проводилось спеціалістом-психологом ОСОБА_6 . За його деталізованим висновком позивачу дійсно спричинено психотравму та моральну шкоду з констатацією, що визначений нею розмір морального відшкодування є адекватним психотравмуючій ситуації і рекомендується до стягнення. При цьому, за вказаним спеціалізованим висновком спричинена позивачу моральна шкода знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі збройним нападом на Україну Російської Федерації, саме визначену моральну шкоду у розмірі 100 000 000 мільйонів гривень, які і просить стягнути з Російської Федерації на свою користь. Позивач ОСОБА_1 заявляє, що спричинена їй моральна шкода підпадає під всі пункти ч. 2 ст. 23 ЦК України: вона зазнала фізичного болю та страждань внаслідок збройної агресії Російської Федерації як прямо, так і опосередковано у проекції через «інше ушкодження здоров`я» (а саме через ушкодження морального здоров`я, яке є різновидом загального здоров`я людини); зазнала душевних страждань через протиправну агресію Російської Федерації як щодо себе, так і близьких, у війні загинув її чоловік ОСОБА_2 , сиротами стали малолітні сини, вона зазнала душевних страждань у зв`язку із знищенням і пошкодженням через збройну агресію її майна (у війну втрачено сімейні заощадження, інше майно), постраждали її честь і гідність як громадянки України. 
Також у позовній заяві ОСОБА_1 наводить обґрунтування підстав для розгляду її справи в Україні українським судом при відсутності судового імунітету Російської Федерації. Відтак, з посиланням на ст. 124 Конституції України, ст. 15-16, 23, 1167 ЦК України, позивач просить суд стягнути з Російської Федерації на її користь моральну шкоду, спричинену їй через збройну агресію Російської Федерації проти України, у розмірі 100 000 000 (сто мільйонів) гривень 00 копійок.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 05.08.2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 05.03.2025 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 12.06.2025 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією Російської Федерації проти України направлено для розгляду за підсудністю до Вишгородського районного суду Київської області.
25 липня 2025 року, згідно ухвали Вишгородського районного суду Київської області, справу № 367/7734/24 прийнято до свого провадження суддею Рукас О.В.
Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, надавши пояснення, аналогічні наведеним у позові.
Також в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 зазначила, що обставини, викладені нею у позовній заяві, відповідають дійсності. Вона наголосила, що саме Російська Федерація є винною у загибелі її чоловіка, внаслідок чого їхні малолітні сини залишилися без батька, а на неї саму покладено весь тягар їх виховання та утримання.
Позивачка пояснила, що народилася в с. Раківка Вишгородського району Київської області. ІНФОРМАЦІЯ_5 одружилася з ОСОБА_2 , та переїхала проживати до нього у с. Гаврилівка Вишгородського району Київської області. ІНФОРМАЦІЯ_6 у них народився син ОСОБА_7 , а згодом, ІНФОРМАЦІЯ_7 народився другий син ОСОБА_8 . За словами позивачки, сім`я жила дружно та щасливо, у любові та повазі один до одного. Її чоловік працював у м. Буча, утримував та забезпечував родину. 
Зранку 24 лютого 2022 року почався широкомасштабний збройний напад Російської Федерації на Україну. В цей час вона перебувала вдома, тоді як її чоловік знаходився на роботі у м. Буча. Внаслідок окупації російськими військовими її чоловік не зміг вже повернутися з м. Бучі до дому. Вона тримала з ним зв`язок декілька днів, але потім його було втрачено. Водночас у селі Гаврилівка, де вона перебувала з дітьми, почали рухатися колони російської військової техніки, зокрема танки з позначенням «Z», які прямували в напрямку м. Буча. Чоловік не мав можливості виїхати з міста та лише надсилав їй короткі повідомлення про те, що з ним усе добре, однак зв`язок був нестабільним.
У зв`язку з небезпекою перебування вдома самій із двома малолітніми дітьми, особливо після припинення електропостачання, позивачка разом із дітьми переїхала до знайомих у с. Синяк Вишгородського району Київської області, оскільки вважала, що перебування разом із родичами та знайомими буде безпечнішим.
Протягом наступних трьох-чотирьох ночей вони були змушені ночувати у погребі. Позивачка особисто спостерігала колони російської військової техніки. Крім того, за її словами, російські військовослужбовці грабували магазини та проникали до будинків місцевих мешканців.
08 березня 2022 року було пошкоджено газопровід, у зв`язку з чим позивачка разом із дітьми була змушена переїхати до знайомих у с. Раківка Вишгородського району Київської області, де була можливість опалювати приміщення та готувати їжу за допомогою груби. Цього ж дня, приблизно в обідній час, у с. Раківка вона побачила російські танки з позначенням «Z». Унаслідок бойових дій було пошкоджено щонайменше п`ять будинків, а сусідній будинок зазнав пошкоджень від осколків. Діти були сильно налякані, вони вимушені були сховалася у підвалі, де залишалися на ніч.
Після цього позивачка прийняла рішення залишити окуповану територію та разом із дітьми пішки прямувати в напрямку с. Лютіж через річку Ірпінь. ОСОБА_9 була надзвичайно складною та небезпечною. Молодшу дитину вона везла у дитячому візочку, а старший син ішов поруч, був змучений та знесилений. Під час руху вони постійно чули вибухи та постріли.
У с. Лютіж їх зустріли військовослужбовці Збройних Сил України, які через волонтерів допомогли їм дістатися м. Києва. У Києві позивачка разом із дітьми перебувала близько двох-трьох днів, після чого, з огляду на небезпеку та з метою збереження життя дітей, вирішила виїхати за межі території України. Разом із дітьми вона потягом спочатку дісталася м. Львова, а звідти виїхала до м. Праги, Чеська Республіка.
Увесь цей час її чоловік не виходив на зв`язок. Попри це, позивачка продовжувала сподіватися, що він живий і з ним усе добре.
Разом із позивачкою та дітьми до Праги виїхала її свекруха — ОСОБА_10 . Приблизно через місяць після їхнього виїзду до свекрухи зателефонував працівник поліції та повідомив, що її син, ОСОБА_2 , був знайдений мертвим у братській могилі м. Буча, поблизу церкви.
Після отримання цієї звістки свекруха повернулася в Україну для впізнання та організації поховання ОСОБА_2 . Позивачка на той час не мала можливості повернутися в Україну у зв`язку з правилами перетину кордону та обмеженнями, які діяли щодо осіб, які виїхали з України після початку повномасштабного вторгнення.
Зі слів свекрухи ОСОБА_10 позивачці стало відомо, що тіло її чоловіка мало численні та тяжкі тілесні ушкодження, зокрема ножові та кульові поранення, сліди побоїв та катування.
Крім того, позивачка зазначила, що її чоловік раніше брав участь у бойових діях на території Донецької області та мав посвідчення учасника АТО. За її словами, він мав виражені патріотичні погляди та проукраїнську позицію, за що, на її думку і був закатований російськими військовими.
Позивач ОСОБА_1 також засвідчила, що її молодший син ОСОБА_4 , 2020 р.н., до чотирирічного віку унаслідок пережитого стресу не розмовляв. Старший син ОСОБА_3 , 2015 р.н., важко переживав та переживає втрату батька, внаслідок чого отримував психологічну допомогу. Зазначила, що смерть чоловіка та батька стала для родини непоправною втратою, від якої досі вони не можуть оправитися.
Представником позивача в судовому засіданні було зазначено, що у позовній заяві чітко викладені фактичні обставини, які обґрунтовують психотравмування позивача та завдане війною, розв`язаною країною-агресором, позивачу моральної шкоди. Стверджує, що війна з очевидністю зруйнувала якість життя позивача, принесла горе і страждання. Позивач пережила ворожу окупацію, втратила чоловіка та батька своїх дітей. Наполягає, що визначений позивачем розмір морального відшкодування не є надмірним, виходячи з усього пережитого нею і того, що продовжує переживатися. Грошима взагалі важко виміряти рівень моральних страждань позивача. Адекватність заявлених позивачем сум морального відшкодування підтверджена висновками спеціаліста-психолога, котрий при її оцінці комплексно виходив із застосуванням відповідних методик. За методологічним підходом цих методик потерпілий самостійно визначає розмір, який йому необхідний для психологічної реабілітації від морального травмування (шкоди), а завдання психолога полягає у визначенні адекватності такої оцінки, у т.ч., виходячи із рівня самоусвідомлення особистісної самооцінки своєї особистості особою. Наполягав на задоволенні позовних вимог.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлявся в належний процесуальний спосіб, шляхом розміщення оголошення на сайті суду. Відзив на позовну заяву у встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі строк не направив.
Відповідно до правових позицій, викладених у Постанові КЦС ВС від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії Російської Федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Окрім того, у зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства Російської Федерації в Україні з огляду на припинення його роботи на території України. Верховний Суд установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з Російською Федерацією.
За таких обставин, зі згоди сторони позивача, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення, відповідно до положень ст.ст. 280, 282 ЦПК України.
Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Частиною 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
В силу приписів ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Судом було встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , є громадянкою України, що підтверджується копією її паспорта, наявного у справі.
З 22.07.2015 року ОСОБА_1 зареєстрована та проживала у будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який згідно наявних в матеріалах справи документів на праві власності належить ОСОБА_10 . 
16.07.2015 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_11 ) Виконавчим комітетом Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області зареєстровано шлюб, актовий запис № 16 від 16.07.2015. Зазначене підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища 
№ 00035664579 від 26.05.2022 року. 
У шлюбі у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (свідоцтво про народження Серія НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження Серія НОМЕР_3 ).
Відтак судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками двох синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про їх народження. 
Зі змісту довідки № 1363 від 10.02.2015 року військової частини НОМЕР_4 НГУ судом встановлено, що ОСОБА_2 , в період часу з 07.04.2014 року по 16.05.2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції м. Донецьк. 
Зі свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_5 від 15.04.2022 року вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер приблизно ІНФОРМАЦІЯ_10 , актовий запис 149. 
Також судом встановлено, що ГСУ НП України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42022112320000037 від 27.02.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438, ч. 2 ст. 438 КК України. 
Зі змісту постанови від 21.11.2023 року про визнання потерпілим у кримінальному провадженні № 42022112320000037, судом встановлено, що 21.11.2023 року до ГСУ НП України із клопотанням про залучення як потерпілої звернулася ОСОБА_10 . В ході допиту потерпілої остання повідомила, що в період часу з 06.03.2022 року по 01.04.2022 року в м. Буча вбито її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тіло якого виявлено в братській могилі на території храму ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_2 в (тіло № 18).
06.02.2024 року ОСОБА_1 отримала посвідчення члена сім`ї загиблого захисника чи захисниці України серія НОМЕР_6 .
На підставі заяви ОСОБА_1 від 10.02.2024 року про проведення психологічного дослідження, психологом та лікарем-психотерапевтом ОСОБА_6 було проведено психологічне дослідження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , на предмет психотравмування та визначення розміру моральної шкоди, спричиненої їй у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, за результатами якого складено висновок спеціаліста-психолога від 31.05.2024 року.
Так, згідно із висновком: 1. Досліджена ситуація, пов`язана зі впливом на життя і здоров`я ОСОБА_1 збройної агресії Російської Федерації на Україну, є беззаперечно, психотравмуючою для неї. 2. Глибина інтенсивності, протяжність психотравмуючого впливу на особистість ОСОБА_1 , за обставинами, що були піддані дослідженню, є надзвичайними, гіпертрофованими і потенційно небезпечними для її фізичного і психологічного здоров`я. 3. За обставин, які розглянуті у дослідженні, заявниці ОСОБА_1 завдано моральної шкоди. 4. Між спричиненою заявниці ОСОБА_1 моральною шкодою та психотравмуючими факторами, вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок. 5. Визначений самостійно ОСОБА_1 розмір морального відшкодування за завдану моральну шкоду є адекватним психотравмуючій ситуації. Рекомендований розмір морального відшкодування ОСОБА_1 за даними психологічного дослідження встановлюється у 100 000 000 (сто мільйонів) гривень, у т.ч. з урахуванням фактору, що сама ОСОБА_1 вважає таку суму мінімально адекватною для можливого часткового відновлення морального (психологічного) здоров`я.
До позовної заяви долучено письмові пояснення ОСОБА_1 , надані нею у відповідності до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». За своїм змістом вони аналогічні змісту позовної заяви та поясненням, наданими позивачем та її представником безпосередньо в судовому засіданні, тому суд не вбачає за необхідне надавати їм окрему оцінку як письмовому доказу.
Під час судового розгляду на обґрунтування позовних вимог в судовому засіданні в порядку ч.1 ст. 92 ЦПК України позивач ОСОБА_1 була допитана як свідок. Остання підтвердила обставини, викладені у позовній заяві, та зазначила, що вважає Російську Федерацію винною у загибелі її чоловіка ОСОБА_2 . Пояснила, що вона з ОСОБА_2 познайомилися ще у шкільні роки, покохали один одного, у 2015 році одружилися, та у них народилося двоє синів. До початку повномасштабного вторгнення сім`я проживала щасливо, дружно, в повазі та любові один до одного. Її чоловік ОСОБА_2 піклувався про родину, утримував її працюючи у гіпермаркеті «Епіцентр» м. Буча. Після вторгнення російських військових у Київську область 24 лютого 2022 року, її чоловік не зміг вже повернутися додому. Спочатку він писав їй повідомлення, що з ним все гаразд і він з іншими людьми переховується від окупантів. Потім зв`язок з чоловіком став нестабільним та був втрачений, а через бойові дії, присутність російської військової техніки та постійні обстріли, позивачка разом із дітьми була змушена залишити місце проживання, деякий час переховуватися у погребах сусідів, знайомих, а згодом пішки з іншими людьми евакуюватися з окупованої території. Так вона з дітьми дісталась до с. Лютіж, де її зустріли військовослужбовці ЗСУ, та за допомогою волонтерів дістатись м. Києва. В подальшому через небезпеку, вона разом із малолітніми дітьми виїхала до м. Праги, Чеська Республіка, нічого не знаючи про чоловіка, але сподіваючись що він живий та можливо перебуває в полоні. Приблизно через місяць після її виїзду до м. Прага, її свекрусі ОСОБА_10 було повідомлено працівником поліції про те, що ОСОБА_2 було знайдено мертвим у м. Буча поблизу церкви. Свекруха ОСОБА_10 повернулася в Україну для впізнання тіла загиблого та організації поховання. Зі слів ОСОБА_10 , їй стало відомо про численні тяжкі тілесні ушкодження чоловіка, сліди тортур та катування, зокрема сліди від удушшя, ножові та кульові поранення, яких зазнав її чоловік. Також зазначила, що чоловік раніше брав участь у бойових діях на Донеччині, мав посвідчення учасника АТО, мав патріотичні та проукраїнські погляди, за що на її думку і був закатований російськими окупантами. Унаслідок смерті чоловіка ОСОБА_2 двоє їх малолітніх дітей залишилися без батька, без його любові, турботи та піклування, а вона стала вдовою, внаслідок чого постійно відчуває нестерпний біль. Наголосила, що старший син важко переживає втрату батька, дуже сумує за ним. Молодший син, через малий вік, не пам`ятає батька, але вона показує йому фотографії батька та розповідає про нього. Смерть чоловіка вона вважає непоправною втратою для себе та дітей.
Суд зазначає, що з 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.
Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).
Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).
Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації.
24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії Російської Федерації проти України - повномасштабне вторгнення Збройних Сил Російської Федерації на суверенну територію України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.
Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.
Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.
Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.
У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudakv.Lithuania) ЄСПЛ визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті.
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України.
У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.
Дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.
У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі Члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-якимось іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.
Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з Російською Федерацією.
У постанові від 22.06.2022 у справі № 311/498/20 Верховний Суд також зазначив, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й Російською Федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21) та у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21), зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету Російської Федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Отже, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України.
Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
В силу ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Як передбачено ч. 1 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Згідно ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.
Згідно з ч. 3, 5 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.
При цьому на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).
У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини цих органів та осіб.
Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.
У разі вирішення спору судом розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються моральні втрати особи, що призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також враховуються обставини, що призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації особою своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Моральна шкода відшкодовується потерпілому (позивачеві) одноразовим платежем, а також іншим майном або в інший спосіб.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.
Беззаперечно, що кожен громадянин, який проживав в Україні, у тому числі громадяни України, які були вимушені шукати безпечні умови для свого життя та життя своєї родини внаслідок збройної агресії Російської Федерації, прийняли рішення виїхати на період воєнного стану за межі України, зазнали безумовних моральних страждань. Беззаперечно, що кожен громадянин, який не покинув територію України, не відчуває себе в безпеці після введення в Україні воєнного стану, був позбавлений звичного ритму життя, звичайного спілкування з близькими та друзями. Проте це не позбавляє особу, яка звернулась до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації обов`язку обґрунтувати та довести у суді належними доказами, а суд - обов`язку встановити на підставі наданих доказів елементи правопорушення, що призвело до завдання моральної шкоди (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача (причинно-наслідковий зв`язок).
Позивач просила стягнути з Російської Федерації в якості відшкодування моральної шкоди суму коштів в розмірі 100 000 000 (сто мільйонів) гривень 00 копійок, що у еквівалентах станом на день заявлення позову складає 2 457 002 (два мільйона чотириста п`ятдесят сім тисяч два) долари США 45 (сорок п`ять) центів або 2 268 700 (два мільйони двісті шістдесят вісім тисяч сімсот) Євро 33 (тридцять три) центи.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд бере до уваги, що в національному та міжнародному законодавстві відсутні чітко визначені критерії для обчислення розміру компенсації моральної шкоди у грошову еквіваленті. Натомість спори зі схожими правовідносинами були предметом розгляду ЄСПЛ.
Зокрема, суд бере до увагу рішення ЄСПЛ у справі «Грузія проти Росії (ІІ)» ((заява № 38263/08, рішення Великої Палати від 28.04.2023), яким ЄСПЛ зобов`язав Росію сплатити Грузії багатомільйонні компенсації за порушення прав грузин внаслідок російської збройної агресії у 2008 році, зокрема, ЄСПЛ присудив 8 240 000 євро в якості компенсації моральної шкоди щонайменше 412 особам, постраждалим від відсутності адекватного розслідування російською стороною загибелі цивільних під час активної фази бойових дій, що умовно складає по 20000 євро на одну особу.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09 листопада 2022 року в справі № 372/1652/18-ц, на висновки якої просив звернути увагу представник позивача вказала, що навіть за відсутності у психолога процесуального статусу спеціаліста (частина перша статті 74 ЦПК України) чи експерта (частина перша статті 72 ЦПК України) висновок психолога може бути письмовим доказом (пункт 1 частини другої статті 76, частина перша статті 95 ЦПК України), якщо містить дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема стосовно страждань потерпілих. Крім того, не можна констатувати, що суди попередніх інстанцій взяли до уваги нижчий рівень емоційних, психічних страждань позивачів, ніж той, який зазначили у відповідних висновках психологи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості.
З урахуванням вказаних позивачем і встановлених судом обставин, характеру спричиненої йому моральної шкоди, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що визначений позивачем розмір грошової компенсації моральної шкоди є непропорційним засадам справедливості та розумності.
Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральної шкоди, суд виходить із тривалості порушення, яке продовжує існувати і на даний час, його наслідків для позивача. 
Враховуючи характер, тривалість та інтенсивність душевних страждань, яких зазнала позивачка внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, суд бере до уваги, що зазначені події істотно вплинули на її життя, психоемоційний стан та можливість повноцінно реалізовувати себе у повсякденному житті. Пережиті обставини, пов`язані з початком повномасштабної збройної агресії, вимушеним залишенням місця проживання, необхідністю рятувати власне життя та життя малолітніх дітей, тривалою невідомістю щодо долі чоловіка, а згодом отриманням звістки про його насильницьку смерть, спричинили позивачці значні та тривалі моральні страждання. Втрата чоловіка, який був для неї близькою людиною, чоловіком та батьком їхніх дітей, має незворотний характер, позбавила її можливості продовжувати спільне сімейне життя, виховувати дітей разом із ним та розраховувати на його моральну, емоційну й фактичну підтримку.
Оцінюючи розмір моральної шкоди, суд також враховує істотність порушення особистих немайнових і конституційних прав позивачки, незворотність наслідків завданої їй шкоди, а також обставини, за яких настала смерть її чоловіка. Унаслідок його смерті позивачка залишилася самостійно виховувати та утримувати двох малолітніх дітей, які також були позбавлені можливості мати батька та отримувати його турботу й підтримку. При цьому суд бере до уваги умисний характер протиправних дій відповідача, їх суспільну небезпечність, тяжкість наслідків та безповоротність втрати. З огляду на сукупність наведених обставин, керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості, суд доходить висновку, що належним та справедливим розміром компенсації моральної шкоди, завданої позивачці, є 5000000 (п`ять мільйонів) гривень.
Водночас суд вважає, що висновок спеціаліста-психолога від 31.05.2024 року в частині визначення розміру завданої моральної шкоди у сумі 100 000 000 грн. є явно завищеним. Зазначений розмір компенсації, на переконання суду, не відповідає принципам розумності та співмірності й не є пропорційним характеру та обсягу порушених прав позивачки, а також фактичним обставинам, на які вона посилалася як на підставу своїх позовних вимог. Відтак суд не вважає визначену спеціалістом суму такою, що може бути покладена в основу встановлення справедливого розміру відшкодування моральної шкоди.
За змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню.
Таким чином, враховуючи, що грошовий еквівалент в іноземній валюті може бути визначений виключно в договірних зобов`язаннях, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України 5 000 000 (п`ять мільйонів) гривень, без визначення еквіваленту на момент звернення до суду в доларах США та Євро. На переконання суду, відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 5 000 000 (п`ять мільйонів) гривень відповідатиме заподіяним їй моральним стражданням і буде достатнім та необхідним для відшкодування спричиненої шкоди та відновлення душевного стану.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно пункту 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Враховуючи викладене, з відповідача в дохід держави України підлягає стягненню судовий збір в розмірі 15 140, 00 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-13, 76-83, 88, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією Російської Федерації проти України задовольнити частково.
Стягнути з держави Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України 5 000 000 (п`ять мільйонів) гривень.
Стягнути з держави Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації в дохід держави України судовий збір у розмірі 15140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Повний текст рішення суду виготовлено 17 серпня 2026 року. 
Позивач: ОСОБА_1 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) 
Відповідач: Російська Федерація в особі Уряду Російської Федерації (м. Москва, вул. Краснопресненська Набережна, 2).

Головуючий суддя О.В. Рукас