ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Давидюка Тараса, 26А, м. Рівне, 33013, тел. (0362) 62 03 12, код ЄДРПОУ: 03500111,
e-mail: inbox@rv.arbitr.gov.ua, вебсайт: https://rv.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2026 р. м. Рівне Справа № 918/607/26 

Господарський суд Рівненської області у складі головуючої судді Н.Церковної, при секретарі судового засідання С.Оліфер, розглянувши матеріали справи за позовом Рівненської міської ради до Фізичної особи-підприємця Зубик Наталії Федорівни, третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном, скасування державної реєстрації права приватної власності, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку
за участю представників сторін:
від позивача - Юхимчук К.В.,
від відповідача - Зубик Н.Ф., Гуль Н.В.,
від третьої особи - Януль В.С.,
ВСТАНОВИВ:
В травні 2026 року Рівненська міська рада звернулась до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача Фізичної особи-підприємця Зубик Наталії Федорівни , третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном, скасування державної реєстрації права приватної власності, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку.
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
В обґрунтування позовних вимог позивач зокрема посилається на те, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 08.11.2018 на підставі рішення державного реєстратора управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради №44008010 від 13.11.2018 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна – торговий павільйон загальною площею 7,4 кв.м. по АДРЕСА_1 та присвоєно реєстраційний номер - 1692188156101.
Для державної реєстрації прав Красавіною Л.М. подано технічний паспорт №326 від 23.10.2018, виданий ФОП Дорощук Б.А. та витяг про реєстрацію договору оренди землі №14731165 від 16.12.2013. 
З технічного паспорту вбачається, що даний торговий павільйон знаходиться на земельній ділянці площею 18 кв.м. з к.н. 5610100000:01:026:0069, рік побудови якого вказано – 1991. Надалі, зазначений торговий павільйон відчужено ОСОБА_2 на підставі укладеного 15.11.2018 з ОСОБА_1 договору купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Дядковою О.М. за №1216. У зв`язку з цим, 16.11.2018 за Зубик Н.Ф. зареєстровано право власності на торговий павільйон площею 7,4 кв.м. з реєстраційним номером 1692188156101, що знаходиться по АДРЕСА_1 , а саме на земельній ділянці з к.н. 5610100000:01:026:0069.
Також у зв`язку із розміщенням на земельній ділянці об`єкту нерухомого майна між Рівненською міською радою та Зубик Н.Ф. 07.06.2019 укладено договір оренди земельної ділянки площею 18 кв.м. з к.н. 5610100000:01:026:0069 з строком дії на 5 років. На даний час, підготовлено проєкт рішення Рівненської міської ради про укладення з Зубик Н.Ф. договору на новий строк (лист Рівненської міської ради №05-01-3762/24-8275/24 від 14.10.2024). При цьому, позивач зазначає, що згідно умов вищевказаних договорів оренди землі, будівництво об`єктів нерухомого майна передбачено не було. У той же час, у Рівненській міській раді відсутні відомості щодо здійснення ФОП Красавіною Л.М. будівництва об`єкту нерухомого майна - торгового павільйону на орендованій земельній ділянці в м. Рівне (в районі центрального ринку) по вул. Пересопницькій в м. Рівне (лист №05-01-3855/24-84 від 21.10.2024). Будь-якої дозвільної документації на будівництво Красавіною Л.М. зазначеного об`єкту нерухомого майна не встановлено. Таким чином, Красавіна Л.М. не набула право власності на торговий павільйон у визначений законом спосіб, а тому не могла розпорядитися ним як об`єктом нерухомого майна, а саме відчужити його Зубик Н.Ф. Оскільки, ОСОБА_1 та Зубик Н.Ф. не набули право власності на самочинно збудований об`єкт - торговий павільйон, земельна ділянка з к.н. 5610100000:01:026:0069 не могла бути передана в користування Зубик Н.Ф. на неконкурентних засадах.
Вищевказане на думку позивача свідчить про незаконність проведення державної реєстрації права власності за Красавіною Л.М. на торговий павільйон площею 7,4 кв.м.
У своєму відзиві на позовну заяву відповідач заперечуючи проти позову зазначила, що використання фізичною особою підприємцем Зубик Н.Ф. належної Рівненській міській раді земельної ділянки, на якій розташований спірний об`єкт нерухомості, було врегульовано договором оренди від 07 червня 2019 року. Згідно з пунктом 3 цього договору, на земельній ділянці з кадастровим номером 5610100000:01:026:0069 знаходиться об`єкт нерухомого майна, що підтверджує обізнаність та згоду орендодавця (власника землі) із розміщенням такого об`єкта. При цьому, відповідач звертає увагу на суперечливу поведінку Рівненської міської ради, яка, з одного боку, відмовляється визнавати правомірність розміщення об`єкта нерухомості на земельній ділянці, а з іншого — сама укладає з фізичною особою-підприємцем Зубик Н.Ф. договір оренди, в якому прямо зазначає наявність такого об`єкта.
Така поведінка свідчить про непослідовність дій органу місцевого самоврядування та створює для контрагента обґрунтовані очікування щодо правомірності ситуації. 
При цьому, посилання Рівненської міської ради на те, що фізична особа підприємець Зубик Н.Ф. повинна була перевірити правомірність реєстрації права власності на об`єкт, є помилковим, оскільки така вимога є непропорційною порівняно з поведінкою самої Рівненської міської ради, яка є власником земельної ділянки та впродовж тривалого часу визнавала існування споруди й не вживала жодних дій щодо оскарження чи скасування реєстрації права на неї. Покладення подібного обов`язку лише на добросовісного набувача суперечить принципу юридичної визначеності та порушує баланс інтересів сторін, гарантований статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, як видно з пунктів 3 договорів оренди, укладених із попереднім орендарем ОСОБА_1 , Рівненська міська рада також визнавала наявність об`єкта нерухомого майна на цій же земельній ділянці (зокрема, у договорах від 08 грудня 2008 року, 22 липня 2010 року, 08 листопада 2013 року). Це також підтверджується тим, що у рішенні №3282 від 26 вересня 2013 року прямо зазначено, що договір оренди поновлюється "для будівництва та обслуговування будівель торгівлі". Тобто, надання земельної ділянки Красавіній Л.М., а згодом і Зубик Н.Ф., відбувалося з усвідомленням факту наявності об`єкта нерухомості на землі, а також із прямим цільовим призначенням саме для будівництва та обслуговування таких об`єктів.
Третя особа у своїх письмових поясненнях зокрема зазначила, що позивачем не доведено обґрунтованість підстав позову, а саме, що третя особа ОСОБА_1 самочинно збудувала торговельний павільйон, порушила права інших осіб, міської ради. Позивач не довів, що встановлення торговельного павільйону, який функціонує 34 роки, порушує права держави, органу місцевого самоврядування чи права інших осіб. Тому вимога про знесення прибудови порушує право третьої особи та відповідача на мирне володіння приміщенням і не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами суспільства й інтересами власника майна.
Крім того, представник третьої особи у письмових поясненнях зазначив, що у справі № 918/1031/24 за позовом прокурора в інтересах Рівненської міської ради до ФОП Зубик Н.Ф., Красавіної Л.М. про усунення перешкод у праві користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва; скасування державної реєстрації права власності; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення її власнику, прийнято судове рішення яке набрало законної сили. Просив суд закрити провадження у даній справі. Протокольною ухвалою № 918/607/26 від 22.07.2026 року, судом відмолено у задоволені такого клопотання.
Також, третя особа зазначила, що торговельний павільйон збудовано в 1991 році. З цього моменту виникло право на пред`явлення позову про знесення самочинного будівництва. На момент пред`явлення позову трьохрічний строк позовної давності закінчився (закінчився 01 січня 2003 року). Згідно ст.267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови в позові, а відтак треття особа просить застосувати строки позовної давності.
Також третя особа зазначає, що подання позову Рівненською міською радою містить ознаки непропорційного втручання у право на мирне володіння майном. 
Прийняті у справі судові рішення та інші процесуальні дії. 
Ухвалою суду від 13.05.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 03 червня 2026 року.
18 травня 2026 року на адресу суду від представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача надійшла заява про закриття провадження у справі.
01 червня 2026 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги останнім не визнаються.
Ухвалою суду від 03 червня 2026 року розгляд підготовчого засідання відкладено на 24 червня 2026 року. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ).
05 червня 2026 року від позивача надійшла відповідь на відзив в порядку ст.171 ГПК України, згідно якої останній заперечує проти відзиву, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
18 червня 2026 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.
24 червня 2026 року судове засідання не відбулося, у зв`язку з перебуванням судді Н. Церковної у відпустці.
Ухвалою суду від 06 липня 2026 року розгляд справи призначено на 22 липня 2026 року. Ухвалою суду від 22 липня 2026 року продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів з ініціативи суду до 13.08.2026 року. Розгляд справи відкладено на 20 серпня 2026 року. Ухвалою суду від 20 серпня 2026 року за клопотанням відповідача суд відклав розгляд справи для можливого мирного врегулювання спору на 02 вересня 2026 року. Ухвалою суду від 02 вересня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 09 вересня 2026 року. 
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Заслухавши в судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.
ФОП Красавіна Л.М., на підставі рішень Рівненської міської ради (№600 від 26 грудня 2001 року "Про вилучення та надання земельних ділянок під встановлення кіосків, павільйонів та кіосків з літніми майданчиками", №296 від 17 квітня 2003 року "Про оформлення права на оренду земельних ділянок під тимчасові споруди", №1049 від 27 жовтня 2004 року "Про оформлення права на оренду земельних ділянок під малі архітектурні форми для здійснення підприємницької діяльності", №1718 від 27 липня 2008 року "Про продовження права оренди земельних ділянок під малі архітектурні форми для здійснення підприємницької діяльності", №3383 від 08 квітня 2010 року "Про продовження права оренди земельної ділянки на вул. Пересопницькій під малу архітектурну форму для здійснення підприємницької діяльності", №3282 від 26 вересня 2013 року "Про поновлення договору оренди земельної ділянки на вул. Пересопницькій (у районі центрального ринку)" та укладених з Рівненською міською радою договорів (від 29 січня 2002 року, 10 червня 2003 року, 31 грудня 2004 року, 08 грудня 2008 року, 22 липня 2010 року, 08 листопада 2013 року) була орендарем земельної ділянки з к.н. 5610100000:01:026:0069, яка надавалась їй для обслуговування кіоску з реалізації товарів промислової групи.
Згідно умов укладених договорів в оренду передається земельна ділянка для обслуговування кіоску з реалізації товарів промислової групи. Цільове призначення земельної ділянки – для обслуговування кіоску з реалізації товарів промислової групи.
В матеріалах справи міститься Акт переносу в натуру меж земельної ділянки підприємця Красавіної Л.М. вул. Пересопницька від 17 листопада 2008 року, який складено за участі Спеціаліста 1-ї категорії РМБТІ, Начальника управління Держкомзему міста Рівного та землекористувача. В акті вказано, що на збереження передано межові знаки, якими закріплені перенесені в натуру (на місцевість) межі земельної ділянки, виділеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в м.Рівне, вул. Пересопницька.
Відповідно до пункту 3 Договору оренди від 08 грудня 2008 року на земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна.
Рішенням Рівненської міської ради №3383 від 08 квітня 2010 року вирішено продовжити на три роки право оренди земельної ділянки, площею 18 м2 (в районі центрального ринку) з числа забудованих земель житлової та громадської забудови міста суб`єкту підприємницької діяльності Красавіній Л.М. для обслуговування кіоску з реалізації товарів промислової групи.
Пунктом 3 Договору оренди від 22 липня 2010 року передбачено, що на земельній ділянці знаходиться об`єкт нерухомого майна.
Згідно пункту 1 рішення Рівненської міської ради за №3282 від 26 вересня 2013 року "Про поновлення договору оренди земельної ділянки на вул. Пересопницькій (у районі центрального ринку)", вирішено поновити ФОП Красавіній Л.М. договір оренди земельної ділянки площею 18 м2 на вул. Пересопницькій (у районі центрального ринку) з числа земель, які надані їй в оренду (договір оренди землі від 23 вересня 2010 року №041058300182). Договір оренди поновити на п`ять років для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (для обслуговування кіоску з реалізації товарів промислової групи).
У пункті 3 Додаткового договору про поновлення договору оренди землі від 08 листопада 2013 року сторонами було погоджено, що на земельній ділянці знаходиться кіоск.
Акт встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 28 жовтня 2013 року містить інформацію про те, що земельна ділянка площею 0,0018 га передається в оренду на 5 років для будівництва та обслуговування будівель торгівлі в м. Рівному на вул. Пересопницькій (у районі центрального ринку).
03 квітня 2014 року ФОП Красавіній Л.М. було видано паспорт прив`язки на розміщення стаціонарної тимчасової споруди (кіоск з реалізації товарів промислової групи) по вул. Пересопницькій (в районі центрального ринку) в м. Рівне з реєстраційним номером №01-ТС/2803.04.2024.
Паспорт прив`язки був дійсний (з урахуванням продовжень) до 08 листопада 2018 року. Площа тимчасової споруди - кіоску, на яку видавався паспорт прив`язки за №01-ТС/28 становила - 6,50 кв.м. (лист Рівненської міської ради №05-01-3762/24-8275/24 від 14 жовтня 2024 року).
При цьому, позивач зазначає, що дозвільні документи на розміщення тимчасової споруди - кіоску до 03 квітня 2014 року ФОП Красавіній Л.М. не видавалися (лист Рівненської міської ради №05- 01-3855/24-84 від 21 жовтня 2024 року).
Рішенням Рівненської міської ради №4982 від 27 вересня 2018 року ФОП Красавіній Л.М. відмовлено у поновленні договору оренди землі від 08 листопада 2013 року.
Відповідно до вказаного рішення Рівненської міської ради припинено право оренди земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з тим, що кіоск розміщений на частині дворової території будинку АДРЕСА_1 .
В матеріалах справи міститься технічний паспорт №326 від 23 жовтня 2018 року, виданий ФОП Дорощук Б.А. та витяг про реєстрацію договору оренди землі №14731165 від 16 грудня 2013 року.
З технічного паспорту вбачається, що замовником технічної інвентаризації є Красавіна Лідія Михайлівна. Даний торговий павільйон знаходиться на земельній ділянці площею 18 кв.м. з к.н. 5610100000:01:026:0069, рік побудови якого вказано – 1991; фундамент – бетон, метал.
Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 08 листопада 2018 року на підставі рішення державного реєстратора управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради №44008010 від 13 листопада 2018 року за Красавіною Л.М. зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - торговий павільйон загальною площею 7,4 кв.м. по АДРЕСА_1 та присвоєно реєстраційний номер – 1692188156101.
15 листопада 2018 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу торгового павільйону, що знаходиться за адресою: Рівненська область, місто Рівне, вулиця Базарна, буд. 8, який посвідчено приватним нотаріусом Дядковою О.М. за №1216.
Відповідно до пункту 2.1. договору продаж предмета договору, за взаємною згодою сторін вчинено за 111800 грн.
16 листопада 2018 року за Зубик Н.Ф. зареєстровано право власності на торговий павільйон площею 7,4 кв.м. з реєстраційним номером 1692188156101, що знаходиться по АДРЕСА_1 , а саме на земельній ділянці з к.н. 5610100000:01:026:0069.
Рішенням Рівненської міської ради №5707 від 14 березня 2019 року "Про передачу громадянці Зубик Н.Ф. в оренду земельної ділянки на вул.Пересопницькій (у районі центрального ринку), на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна" передано громадянці Зубик Н.Ф. в оренду на п`ять років земельну ділянку площею 18 м2 на вул. Пересопницькій (у районі центрального ринку) з кадастровим номером 5610100000:01:026:0069 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (для обслуговування кіоску з реалізації товарів промислової групи).
07 червня 2019 року між Рівненською міською радою та Зубик Н.Ф. укладено договір оренди землі вказаної земельної ділянки. На земельній ділянці знаходиться об`єкт нерухомого майна (пункт 3 договору).
05 липня 2024 року за заявою Зубик Н.Ф. Рівненським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України було складено висновок експертного дослідження №ЕД-19/118-24/6544-БТ. 
Судовим експертом О.В.Соловей зроблено наступні висновки:
1.Об`єкт торговий павільйон загальною площею 7,4 м2, що знаходиться за адресою: вул. Базарна, буд. 8, м.Рівне (індексний номер 44008010 від 13 листопада 2018 року), що розташований на земельній ділянці Рівненської міської територіальної громади загальною площею 18 м2 по вул. Пересопницькій (у районі центрального ринку з кадастровим номером 5610100000:01:026:0069) є нерухомим майном.
2. Об`єкт торговий павільйон загальною площею 7,4 м2, що знаходиться за адресою: вул. Базарна, буд. 8, м.Рівне (індексний номер 44008010 від 13 листопада 2018 року), що розташований на земельній ділянці Рівненської міської територіальної громади загальною площею 18 м2 по вул. Пересопницькій (у районі центрального ринку з кадастровим номером 5610100000:01:026:0069) відповідає основним характеристикам та відомостям, які зазначені в технічному паспорті №326 від 23 жовтня 2018 року.
Листом №05-01-3762/24-8275/24 від 14 жовтня 2024 року Рівненська міська рада повідомила прокурора про наступне:
Управлінням містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради, що є уповноваженим органом з присвоєння адрес на території Рівненської міської територіальної громади, рішень щодо присвоєння адреси торговому павільйону, що розташований по вул. Базарна, 8 не приймалось.
Між Рівненською міською радою та Красавіною Л.М. було укладено додатковий договір про поновлення договору оренди землі від 08 листопада 2013 року щодо передачі в оренду земельної ділянки площею 18 кв.м. на вул. Пересопницькій (в районі центрального ринку) (кадастровий номер земельної ділянки 5610100000:01:026:0069) для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (для обслуговування кіоску з реалізації товарів промислової групи).
Рішенням Рівненської міської ради від 27 вересня 2018 року №4982 відмовлено в поновленні Красавіній Л.М. договору оренди землі на вул. Пересопницькій (в районі центрального ринку) (кадастровий номер земельної ділянки 5610100000:01:026:0069).
Відповідно до вищевказаного рішення Рівненської міської ради припинено право оренди земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
На підставі рішення Рівненської міської ради від 14 березня 2019 року №5707 між Рівненською міською радою та Зубик Н.Ф. 07 червня 2019 року укладено договір оренди земельної ділянки площею 18 кв.м. з к.н. 5610100000:01:026:0069 з строком дії на 5 років. На даний час, підготовлено проєкт рішення Рівненської міської ради про укладення з Зубик Н.Ф. договору на новий строк.
В матеріалах справи також міститься Акт від 17 лютого 2025 року за результатами проведення камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Рівненської області Данилевич Ірини Євгеніївни щодо розгляду заяви про державну реєстрацію права власності від 07 листопада 2017 року №31071530 поданої Красавіною Л.М.
За результатами перевірки встановлено, що державним реєстратором порушено вимоги статей 3, 10, 18, 23 Закону, пунктів 12, 14, 40, 41 Порядку №1127, оскільки проведено державну реєстрацію прав: без документів, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; без документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; без направлення відповідного запиту до органу, який проводив оформлення та/або реєстрацію прав про надання інформації, необхідної для державної реєстрації прав, що виникли до 01 січня 2013 року.
Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.
За статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Відповідно до частини 2 та пункту "б" частини 3 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, крім іншого, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.
Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.
Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
Суд звертає увагу, що за висновками Верховного Суду стаття 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" є процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту. Ці висновки сформульовані в постанові Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі №316/2082/19.
Тому саме по собі посилання у статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" на скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування державної реєстрації прав не є встановленням приватно-правових способів захисту прав, адже такі способи встановлюються ЦК України, ГК України, а також договором та законом, що регулює цивільні відносини.
Функцією державної реєстрації права є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Подібні висновки неодноразово формулювалися Великою Палатою Верховного Суду, зокрема в постановах від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (пункт 96), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 146), від 06 липня 2022 року у справі №914/2618/16 (пункт 48).
Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном передбачає, що відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 100)).
Отже, фактичне володіння нерухомим майном здійснюється шляхом оголошення в реєстрі права на нерухоме майно. Володіння, оголошення (як і будь-який факт) не можуть бути скасовані. Тому вимога скасувати державну реєстрацію права власності не відповідає належному способу захисту.
При цьому формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті (аналогічні висновки сформульовано в постанові 6.30 - 6.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі №916/2791/13).
Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, в тому числі визнання недійсними правочинів щодо відчуження майна. Визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом (такі висновки викладено в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №442/302/17 та від 02 червня 2021 року у справі №509/11/17 відповідно).
Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 Цивільного кодексу України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №916/1174/22, постанові Верховного Суду від 19 березня 2024 року у справі №915/1439/21.
За таких обставин, скасування державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва не є ефективними способами захисту прав позивача як власника землі, оскільки задоволення відповідної позовної вимоги не забезпечить усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (пункт 77), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 155), від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 (пункт 148)).
Таким чином, у зв`язку з обранням Рівненською міською радою неефективного способу захисту прав власника земельної ділянки, відсутні підстави для задоволення вимоги про скасування державної реєстрації права приватної власності за ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна – торговий павільйон площею 7,4 м2 за адресою: Рівненська область, м.Рівне, вулиця Базарна, б.8 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1692188156101) із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 1692188156101. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2024 року у справі №906/1320/23.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання Зубик Н.Ф. усунути перешкоди у праві користування Рівненській міській раді у праві користування та розпорядження земельною ділянкою площею 18 м2 з кадастровим номером 5610100000:01:026:0069, шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва торгового павільйону площею 7,4 м2.
Відповідно до частини четвертої статті 376 Цивільного кодексу України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Відповідно до частини другої статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Крім того, відповідно до частини другої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації. Отже, доки право власності на збудований об`єкт (об`єкт незавершеного будівництва) ні за ким не зареєстроване, такий об`єкт як об`єкт права власності не існує взагалі.
Отже, відповідно до принципу superficies solo cedit здійснення самочинного будівництва на земельній ділянці є зміною характеристик цієї земельної ділянки. Залежно від обставин справи така зміна характеристик земельної ділянки може розглядатися як їх погіршення або покращення. Зокрема, якщо власник землі вважає, що йому доцільно використати результат самочинного будівництва, тобто вважає корисним його розміщення на земельній ділянці і доходить висновку про недоцільність знесення такого об`єкта, то самочинне будівництво слід розглядати як таке, що спричинило покращення характеристик земельної ділянки. У такому разі особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво відповідно до частини шостої статті 376, статті 1212 Цивільного кодексу України.
Якщо ж об`єкт будівництва не потрібен власнику земельної ділянки, не відповідає його намірам щодо її використання, то будівництво спричиняє погіршення характеристик земельної ділянки, оскільки для відновлення її попереднього стану об`єкт необхідно знести. Саме у таких випадках застосовується частина четверта статті 376 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник вправі вимагати знесення об`єкта самочинного будівництва.
У такому випадку єдиним порушенням прав власника земельної ділянки є погіршення її характеристик.
Реєстрація права на об`єкт самочинного будівництва змінює правову ситуацію, оскільки така реєстрація, по-перше, призводить до виникнення самочинної будівлі, споруди як об`єкта, а по-друге, призводить до заволодіння такою особою цим об`єктом внаслідок реєстрації права на нього (за принципом реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном). При цьому, попри державну реєстрацію права власності на самочинно збудоване майно таке право належить не забудовнику чи іншій недобросовісній особі, а власнику земельної ділянки, оскільки виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності набуває той, хто має речове право на землю. Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 94).
Якщо у цьому разі власник землі вважає, що йому доцільно використати результат самочинного будівництва, то він прагне не знесення такого об`єкта, а реєстрації за собою права власності на нього. Відповідно до частини п`ятої статті 376 Цивільного кодексу України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Якщо ж об`єкт будівництва не потрібен власнику земельної ділянки, не відповідає його намірам щодо її використання, то наявні порушення прав власника земельної ділянки такі як власне самочинне будівництво, яке спричиняє погіршення характеристик земельної ділянки, та заволодіння об`єктом нерухомості, чим чиняться перешкоди у використанні земельної ділянки. При цьому захист прав власника земельної ділянки шляхом знесення збудованого об`єкту проти волі володільця може становити порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на мирне володіння майном). Крім того, особа, за якою зареєстрований об`єкт нерухомості, може виявитись такою, що добросовісно набула право на цей об`єкт.
Звичайно, добросовісна особа, яка придбає будівлю або споруду, має пересвідчитися, чи належить відчужувачу право на земельну ділянку, на якій розташована будівля чи споруда, і яке саме право належить продавцю. Якщо у відчужувача такого права немає, але особа в цьому не пересвідчилася, вона не може вважатися добросовісним набувачем будівлі, а тому в неї не виникає право власності на будівлю.
Недобросовісний набувач не має підстав скаржитися на непропорційність повернення спірних земельних ділянок у комунальну (державну) власність; у суду ж внаслідок задоволення вимоги про таке повернення немає підстав встановити порушення балансу інтересів, з одного боку, власника земельної ділянки, яку представляє позивач, а з іншого боку, відповідача. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном. Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (п. 81.2).
З матеріалів справи вбачається, що використання фізичною особою-підприємцем Зубик Н.Ф. належної Рівненській міській раді земельної ділянки, на якій розташований спірний об`єкт нерухомості, врегульовано договором оренди від 07 червня 2019 року. 
Згідно з пунктом 3 цього договору, на земельній ділянці з кадастровим номером 5610100000:01:026:0069 знаходиться об`єкт нерухомого майна, що підтверджує обізнаність та згоду орендодавця (власника землі) із розміщенням такого об`єкта.
Суд звертає увагу на суперечливу поведінку Рівненської міської ради, яка, з одного боку, відмовляється визнавати правомірність розміщення об`єкта нерухомості на земельній ділянці, а з іншого — сама укладає з фізичною особою-підприємцем Зубик Н.Ф. договір оренди, в якому прямо зазначає наявність такого об`єкта. Така поведінка свідчить про непослідовність дій органу місцевого самоврядування та створює для контрагента обґрунтовані очікування щодо правомірності ситуації.
Посилання позивача на те, що фізична особа-підприємець Зубик Н.Ф. повинна була перевірити правомірність реєстрації права власності на об`єкт, є помилковим, оскільки така вимога є непропорційною порівняно з поведінкою самої Рівненської міської ради, яка є власником земельної ділянки та впродовж тривалого часу визнавала існування споруди й не вживала жодних дій щодо оскарження чи скасування реєстрації права на неї. Покладення подібного обов`язку лише на добросовісного набувача суперечить принципу юридичної визначеності та порушує баланс інтересів сторін, гарантований статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Крім того, відповідно до пунктів 3 договорів оренди, укладених із попереднім орендарем ОСОБА_1 , Рівненська міська рада також визнавала наявність об`єкта нерухомого майна на цій же земельній ділянці (зокрема, у договорах від 08 грудня 2008 року, 22 липня 2010 року, 08 листопада 2013 року). 
Вказане також підтверджується і тим, що у рішенні №3282 від 26 вересня 2013 року прямо зазначено, що договір оренди поновлюється "для будівництва та обслуговування будівель торгівлі". Тобто, надання земельної ділянки Красавіній Л.М., а згодом і Зубик Н.Ф., відбувалося з усвідомленням факту наявності об`єкта нерухомості на землі, а також із прямим цільовим призначенням саме для будівництва та обслуговування таких об`єктів.
Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18, якщо власник земельної ділянки не наполягає на знесенні об`єкта, що не суперечить цільовому призначенню та використовується за згодою сторін, застосування частини четвертої статті 376 Цивільного кодексу України є неправомірним. У такому випадку об`єкт самочинного будівництва втрачає характер незаконного, оскільки сприяє покращенню характеристик земельної ділянки та відповідає волі її власника.
Досліджуючи спірні правовідносини суд враховує, що спірний об`єкт збудований у 1991 році (технічний паспорт №326 від 23 жовтня 2018 року); зареєстрований як об`єкт нерухомого майна у 2018 році до набуття права власності на його ФОП Зубик Н.Ф.; право власності ФОП Зубик Н.Ф. виникло на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу; чинний договір оренди укладено з Рівненською міською радою після набуття майна у власність.
Тобто, позивач просить суд визнати договір оренди земельної ділянки, згідно якого сам врегулював правовідносини щодо землекористування і права власності на об`єкт нерухомості на законних підставах. Зазначене унеможливлює кваліфікацію об`єкта як такого, що побудований самочинно на невідведеній земельній ділянці та підлягає знесенню відповідно до частини четвертої статті 376 Цивільного кодексу України.
Оскільки існування спірного об`єкта не суперечить публічним інтересам, відповідає цільовому призначенню земельної ділянки, не порушує прав інших осіб та тривалий час визнавалося органом місцевого самоврядування, то знесення в такому випадку є непропорційним способом захисту прав.
Суд звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 20 липня 2022 року у справі №923/196/20, де зазначено, що недобросовісний набувач не може розраховувати на захист, однак добросовісний набувач має бути захищений від втрати права на майно, зокрема якщо набув його за зареєстрованим договором у відкритий спосіб.
Таким чином, враховуючи тривалість існування спірного об`єкта, правомірність його придбання відповідачем, наявність договору оренди землі, підтверджене цільове призначення земельної ділянки саме для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, суд дійшов висновку, що вимога про знесення об`єкта нерухомості є юридично необґрунтованою, суперечать принципу superficies solo cedit, нормам частини п`ятої статті 376 Цивільного кодексу України та є несумісними з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З огляду на встановлені судом обставини справи, за якими використання фізичною особою-підприємцем Зубик Н.Ф. належної Рівненській міській раді земельної ділянки, на якій розташований спірний об`єкт врегульовано умовами договору оренди землі від 07 червня 2019 року, предметом якого є строкове платне користування фізичною особою-підприємцем Зубик Н.Ф. земельною ділянкою з кадастровим номером 5610100000:01:026:0069 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, то перебування спірного об`єкту нерухомості на земельній ділянці позивача не можна вважати незаконним з наведених Рівненською міською радою підстав.
Звичайно, таке знесення було б цілком прийнятним (незалежно від того, хто насправді є власником об`єкту чи земельної ділянки та за ким зареєстроване право власності на цей об`єкт чи земельну ділянку) у разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил (частина сьома статті 376 Цивільного кодексу України), але таке знесення відбувається не в інтересах власника земельної ділянки, а в публічних інтересах за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування як суб`єкта владних повноважень і розглядається за правилами адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 826/12543/16). Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2024 року у справі №906/1320/23.
Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 18 м2 з кадастровим номером 5610100000:01:026:0069, який укладений 07 червня 2019 року між Рівненською міською радою та фізичною особою-підприємцем Зубик Н.Ф., суд зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з абзацом 1 частини першої статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадах.
Відповідно до частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Згідно з вимогами статті 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб (частина 2 статті 134 Земельного кодексу України).
Отже, суд приходить до висновку про те, що Рівненською міською радою Зубик Н.Ф. правомірно надано в оренду спірну земельну ділянку з кадастровим номером 5610100000:01:026:0069 за цільовим призначенням "для будівництва та обслуговування будівель торгівлі" (пункт 1 договору), зокрема для обслуговування кіоску з реалізації товарів промислової групи. Вказаний договір оренди укладено з дотриманням вимог статті 134 Земельного кодексу України, а відтак відсутні правові підстави для визнання такого правочину недійсним.
Враховуючи відсутність правових підстав для визнання недійсним договору оренди, підстав для повернення Рівненській міській раді земельної ділянки площею 18 кв.м з кадастровим номером 5610100000:01:026:0069 також не вбачається.
Висновки суду за результатами вирішення спору.
Сукупним аналізом наведених вище норм права, взятих судом до уваги тверджень сторін та досліджених доказів, суд констатує про відсутність підстав для задоволення позову.
Таким чином, за результатами з`ясування обставин, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом під час розгляду справи, і з наданням оцінки всім аргументам у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Щодо заяви третьої особи про застосування строків позовної давності.
Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
За приписами ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Тобто, за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, а господарським судом визнано позовні вимоги обґрунтованими, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст.267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Оскільки суд прийшов до висновку, про відсутність порушеного права за захистом якого звернувся позивач, підстави для застосування строків позовної давності у даній справі відсутні.
Розподіл судових витрат.
Згідно з ч.1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із відмовою у задоволені позову судові витрати залишаються за позивачем.
Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-78, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд –
УХВАЛИВ:

В задоволені позову відмовити у повному обсязі.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повний текст рішення складено та підписано 15.09.2026 року.

Суддя Н.Церковна