ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/14273/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,
за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:
позивача - Смілянської міської ради - не з`явились, 
відповідача - Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України - Іздебська У.І. (в порядку самопредставництва), 

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Смілянської міської ради 
на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2026 (суддя Блажівська О.Є.) 
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2026 (головуючий суддя: Горбасенко П.В., судді: Колесник Р.М., Сковородіна О.М.)
у справі № 910/14273/24
за позовом Смілянської міської ради (далі - Рада)
до Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення; Комітет; відповідач)
про визнання недійсним та скасування рішення.
Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 27.07.2026 № 32.2-01/1241 у зв`язку з запланованою відпусткою судді Малашенкової Т.М. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/14273/24, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Бенедисюк І.М, Власов Ю.Л.
ІСТОРІЯ СПРАВИ 
Короткий зміст позовних вимог
Рада звернулася до суду з позовом до Відділення про визнання недійсним та скасування рішення адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення від 17.10.2024 № 60/169-р/к у справі № 381/60/51-рп/к.24 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції" (далі - Рішення АМК).
Позовна заява мотивована, зокрема тим, що Рішення АМК прийнято: за неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідності висновків, викладених у Рішенні АМК, обставинам справи; з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції 
Справа розглядалась судами неодноразово.
Господарським судом міста Києва рішенням від 17.02.2025 зі справи № 910/14273/24, яке залишено без змін Північним апеляційним господарським судом постановою від 19.05.2025, у задоволенні позову відмовлено.
Верховний Суд постановою від 23.10.2025 касаційну скаргу Ради задовольнив частково; рішення господарського суду міста Києва від 17.02.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2025 у справі № 910/14273/24 скасував; справу передав на новий розгляд до господарського суду міста Києва.
Верховним Судом зазначалося, що з метою всебічного та об`єктивного розгляду справи, з урахуванням суті інкримінованого Раді порушення, судам попередніх інстанцій насамперед належить встановити: чи відповідало рішення Ради законодавству, яке було чинним станом на момент його прийняття; у випадку невідповідності та встановлення обставин вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, з`ясувати характер вчиненого правопорушення та, відповідно, чи існували підстави для притягнення Ради до відповідальності з урахуванням строку давності, передбаченого статтею 42 Закону № 2210.
Господарським судом міста Києва рішенням від 18.02.2026 зі справи № 910/14273/24, яке залишено без змін Північним апеляційним господарським судом постановою від 29.04.2026, у задоволенні позову відмовлено.
Суди під час нового розгляду справи виснували, що прийняття Смілянською міською радою рішення від 30.08.2012 № 26-15/VI "Про затвердження Тимчасового порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Сміла", положеннями якого розширено перелік документів для розміщення ТС, обмежено строк для подання заяви щодо подовження строку дії паспорту прив`язки, які не передбачені чинним законодавством України, створило/могло створити додаткові бар`єри вступу на відповідний ринок для суб`єктів господарювання. Оскільки Тимчасовий порядок є обов`язковим для всіх суб`єктів господарювання, які виявили намір здійснювати господарську діяльність на ринках реалізації товарів, надання послуг і виконання робіт у тимчасових спорудах на території м. Сміла, суб`єкти господарювання не могли відмовитися від виконання його норм та вимог. Отже наведені дії Ради обмежували право суб`єктів господарювання на володіння/користування тимчасовими спорудами на території цієї міськради, шляхом розширення переліку документів для розміщення тимчасових споруд, що, в свою чергу, створювало бар`єри для вступу на ринок з продажу товарів та послуг у тимчасових спорудах нових суб`єктів господарювання.
Таким чином, на переконання судів попередніх інстанцій дії Смілянської міської ради Черкаської області, які полягають у прийнятті рішення від 30.08.2012 № 26-15/14 "Про затвердження Тимчасового порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Сміла", положення якого не відповідають чинному законодавству та можуть призвести до обмеження конкуренції на ринках реалізації товарів, надання послуг і виконання робіт у тимчасових спорудах в територіальних межах Смілянської міської територіальної громади, є порушенням, передбаченим пунктом 3 статті 50 та частиною першою статті 15 Закону №2210, у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, які можуть призвести до обмеження конкуренції на ринках реалізації товарів, робіт, послуг в тимчасових спорудах в територіальних межах Смілянської міської територіальної громади.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі Рада, з посиланням на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить суд касаційної інстанції судові рішення попередніх інстанцій зі справи скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою для звернення з касаційною скаргою Радою визначено пункти 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України. 
В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник з підстав визначених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), посилається на неврахування судами в оскаржуваних судових рішеннях висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 02.07.2019 у справі № 910/23000/17 щодо застосування статті 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" щодо меж компетенції суду у подібних правовідносинах.
В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник з підстав визначених пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо:
- практики застосування частини першої статті 15 Закону №2210 при кваліфікації дій органів місцевого самоврядування антиконкурентними - такими, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції, зокрема, Комітетом у своєму рішенні не обґрунтовано, у який спосіб положення Тимчасового порядку впливають або можуть впливати саме на конкуренцію, а не виключно на адміністративні процедури розміщення тимчасових споруд;
- відсутність висновку Верховного Суду щодо практики застосування абзацу 2 частини першої статті 42 Закону №2210 у взаємозв`язку із частинами першою та другою статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" стосовно рішень органів місцевого самоврядування при їх кваліфікації як триваючих дій, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції. А саме: чи може сама лише чинність нормативного акта органу місцевого самоврядування автоматично перетворювати разову дію з його прийняття на триваюче порушення для цілей обчислення строку давності, якщо в рішенні антимонопольного органу як порушення кваліфіковано саме "прийняття рішення", а не подальшу бездіяльність щодо його неприведення у відповідність до законодавства.
В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник з підстав визначених пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, посилається на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, ненаданні оцінки доводам щодо відсутності належного аналізу законодавства, чинного на момент прийняття рішення у 2012 році; відсутності дослідження товарного та конкурентного ринку, суб`єктів конкуренції та причинно-наслідкового зв`язку між положеннями Тимчасового порядку і можливим обмеженням конкуренції; заміні перевірки рішення Відділення АМК власним формуванням його мотивів без встановлення їх наявності у самому рішенні; не розмежуванні одноразової дії з прийняття рішення та подальшої чинності нормативного акта; ненаданні оцінки попередньому погодженню проєкту рішення антимонопольним органом у 2013 році та запиту інформації у 2017 році в контексті добросовісності, правової визначеності та строків притягнення до відповідальності.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу Відділення просило Суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін, з посиланням, зокрема на законність та обґрунтованість судових рішень попередніх інстанцій.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН С.ПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ.
Судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції встановлено, що згідно з Рішенням АМК:
- визнано дії Ради, які полягають у прийнятті рішення від 30.08.2012 № 26-15/VI "Про затвердження Тимчасового порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Сміла" (зі змінами), положення якого не відповідають чинному законодавству та можуть призвести до обмеження конкуренції на ринках реалізації товарів, надання послуг і виконання робіт у тимчасових спорудах в територіальних межах Смілянської міської територіальної громади, порушенням, передбаченим пунктом 3 статті 50 та частиною першою статті 15 Закону № 2210, у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, які можуть призвести до обмеження конкуренції на ринках реалізації товарів, робіт, послуг в тимчасових спорудах в територіальних межах Смілянської міської територіальної громади (пункт 1);
- зобов`язано Раду у двомісячний строк з дати отримання рішення у справі припинити порушення, вказане у пункті 1 резолютивної частини цього рішення, шляхом приведення рішення від 30.08.2012 № 26-15/VI "Про затвердження Тимчасового порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Сміла" (зі змінами) у відповідність до вимог чинного законодавства. 
Рішення АМК мотивовано такими встановленими обставинами та висновками.
Радою 30.08.2012 прийнято рішення № 26-15/VI "Про затвердження Тимчасового порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Сміла".
Рішенням міськради від 27.06.2013 № 40-16/VI "Про внесення змін в рішення міської ради від 30.08.2012 № 26-15/VI "Про затвердження Тимчасового порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Сміла" були внесені зміни до Тимчасового порядку.
Комітетом, з метою виконання завдань, покладених Законом України "Про Антимонопольний комітет України", проведено дослідження на предмет додержання вимог законодавства про захист економічної конкуренції органами місцевого самоврядування на ринках реалізації товарів, надання послуг і виконання робіт у тимчасових спорудах в територіальних межах Смілянської міської територіальної громади.
За результатами проведеного дослідження Комітетом виявлено обставини, які свідчать про наявність у діях Смілянської міської ради ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 3 статті 50 та частини першої статті 15 Закону №2210, у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, які можуть призвести до обмеження конкуренції. 
Зокрема, Відділенням встановлено, що окремі норми прийнятого Радою Тимчасового порядку (пункти 3.4, 4.3, 4.4, 4.8, 4.10, 4.11, 5.4, 5.5, 5.13) не відповідають пунктам 2.4, 2.5, 2.6, 2.11, 2.13, 2.17, 2.18 та 2.26 Порядку № 244 (у редакції з внесеними змінами).
Розпорядженням адміністративної колегії Відділення від 11.04.2024 № 60/51-рп/к розпочато розгляд справи № 381/60/51-рп/к.24 за ознаками вчинення Радою порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 3 статті 50 та частини першої статті 15 Закону №2210, у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, які можуть призвести до обмеження конкуренції на ринках реалізації товарів, надання послуг і виконання робіт у тимчасових спорудах в територіальних межах Смілянської міської територіальної громади.
Відділенням направлено Раді лист про надання інформації від 07.05.2024 № 60-02/1994е.
Листами від 21.05.2024 № 2004/02-44 та від 24.05.2024 № 2004/02-44 (вх. Відділення від 27.05.2024 № 60-01/1969 та від 29.05.2024 № 60-01/2015 відповідно) виконавчий комітет Ради надав відповідь на лист про надання інформації від 07.05.2024 № 60-02/1994е.
Відділенням листом від 25.09.2024 № 60-02/5552е Раді було направлено Подання з попередніми висновками у справі № 381/60/51-рп/к.24 від 25.09.2024 № 60-03/368-П.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним Рішення АМК яким визнано дії Ради порушенням передбаченим пунктом 3 статті 50 та частиною першою статті 15 Закону України №2210 у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, які можуть призвести до обмеження конкуренції на ринках реалізації товарів .
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд, ураховуючи доводи та покликання касаційної скарги скаржника, дійшов висновку про необхідність розгляду підстав касаційного оскарження, визначених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, з посиланням на пункт 1 частини першої статті 310 ГПК України, у їх взаємній і логічній послідовності.
Верховний Суд виходить з того, що кожна зі справ за участю органів АМК є індивідуальною, з притаманною лише даній справі специфікою та особливостями, що обумовлюється саме специфікою і різноманітністю господарської діяльності та дій, які можуть містити склад правопорушень.
Відповідно до статті 48 Закону №2210 зазначено, що за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; накладення штрафу, тощо.
За приписами частини першої статті 15 Закону №2210 антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю (колегіального органу чи посадової особи), які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.
При оцінці рішень органів місцевого самоврядування необхідно встановлювати не лише факт прийняття рішення, а й його вплив на конкурентне середовище. Якщо рішення створює для окремих суб`єктів господарювання більш сприятливі умови діяльності або перешкоджає виходу інших учасників на ринок без належного правового обґрунтування, воно може бути визнане антиконкурентним.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з висновком Відділення, наведені дії Ради обмежували право суб`єктів господарювання на володіння/користування тимчасовими спорудами на території Ради шляхом розширення переліку документів для розміщення тимчасових споруд, що, у свою чергу, створювало бар`єри для вступу на ринок з продажу товарів та послуг у тимчасових спорудах нових суб`єктів господарювання через впровадження неправомірної процедури погодження в оформленні паспорта прив`язки тимчасової споруди, а також можливість Ради відмовити в такому погодженні. Для суб`єктів господарювання, які мають намір здійснювати підприємницьку діяльність на території Ради, невідповідність норм Тимчасового порядку чинному законодавству, призводить/може призвести до необґрунтованої відмови у розміщенні тимчасових споруд, у зв`язку з оцінкою відповідності намірів замовника щодо місця розташування тимчасових споруд комплексній схемі розміщення тимчасових споруд, часових втрат на очікування рішення щодо відповідності намірів замовника щодо місця розташування тимчасових споруд будівельним нормам, комплексній схемі розміщення тимчасових споруд, що є додатковими бар`єрами для вступу на ринок надання послуг/продажу товарів у тимчасових спорудах для нових підприємців, що може призвести до обмеження конкуренції на відповідних ринках. Для суб`єктів господарювання, які мають намір розмістити тимчасову споруду, встановлюються додаткові регуляторні бар`єри у вигляді отримання/створення додаткових документів, які не передбачені Порядком № 244 (зокрема, схеми благоустрою прилеглої території), що призводить/може призвести до додаткових часових та/або фінансових витрат на виготовлення відповідної документації та може негативно впливати на розвиток конкуренції на відповідному ринку.
Отже, дії Ради створили такі умови вступу на ринок для суб`єктів господарювання, які виявили намір здійснювати господарську діяльність на ринках реалізації товарів, надання послуг і виконання робіт у тимчасових спорудах, які не відповідають чинним умовам, встановленим законодавством, що негативно вплинули на відносини, пов`язані з економічною конкуренцією на відповідній території в цій частині.
Принцип розподілу влади заперечує надання суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням судочинства завжди є контроль легальності.
Вказаний висновок ґрунтується також на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 02.07.2019 у справі № 910/23000/17, щодо того, що дискреційні повноваження АМКУ не повинні використовуватися органом свавільно, а суд повинен мати можливість переглянути рішення, прийняті на підставі реалізації цих дискреційних повноважень, що є запобіжником щодо корупції та свавільних рішень в умовах максимально широкої дискреції державного органу.
У постанові від 02.07.2019 у справі № 910/23000/17 Велика Палата Верховного Суду наголосила на важливості дотримання принципу належного врядування та унеможливлення свавільного використання дискреційних повноважень, що АМКУ має враховувати при ухваленні рішень.
З огляду на завдання та основні засади господарського судочинства, закріплені у статті 2 ГПК України, безпосередньо самостійно суд не здійснює кваліфікацію (перекваліфікацію) дій позивача щодо порушення ним законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пункту 3 статті 50 та частини першої статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», не встановлює безпосередній склад та обставини правопорушення, адже такі дії суду перебувають поза межами компетенції суду, визначеної статтею 59 такого Закону.
Отже, під час розгляду цієї справи суд, не втручаючись у дискрецію (вільний розсуд) АМКУ, має з`ясовувати та визначати наявність / відсутність передбачених статтею 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» підстав для визнання, зокрема, недійсним рішення АМКУ щодо позивача.
За приписами частини першої статті 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Верховний Суд скасовуючи рішення попередніх інстанцій у постанові від 23.10.2025 надав такі вказівки:
"з метою всебічного та об`єктивного розгляду справи, з урахуванням суті інкримінованого Раді порушення, судам попередніх інстанцій насамперед належить встановити: чи відповідало рішення Ради законодавству, яке було чинним станом на момент його прийняття; у випадку невідповідності та встановлення обставин вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, з`ясувати характер вчиненого правопорушення та, відповідно, чи існували підстави для притягнення Ради до відповідальності з урахуванням строку давності, передбаченого статтею 42 Закону № 2210".
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На виконання вказівок Верховного Суду суди під час нового розгляду справи, здійснивши аналіз Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 21.10.2011 № 244 (далі - Порядок №244) в редакції чинній на момент прийняття Радою спірного рішення встановили, що рішення Ради від 30.08.2012 № 26-15/VI не відповідало законодавству, яке було чинним станом на момент його прийняття, а саме Порядку № 244 в редакції від 21.10.2011 та Закону України "Про благоустрій населених пунктів" (в редакції Закону від 19.01.2012) так і на момент прийняття Рішення АМК.
Зокрема, суди у цій справі дійшли висновку, що дії Ради створили такі умови вступу на ринок для суб`єктів господарювання, які виявили намір здійснювати господарську діяльність на ринках реалізації товарів, надання послуг і виконання робіт у тимчасових спорудах, які не відповідають чинним умовам, встановленим законодавством, що негативно вплинули на відносини, пов`язані з економічною конкуренцією на відповідній території в цій частині.
Доводи скаржника з посиланням на висновок Верховного суду у справі № 910/23000/17 про те, що суди перебрали на себе дискреційні повноваження АМК не знаходять свого підтвердження, адже суди не здійснювали кваліфікацію чи перекваліфікацію дій позивача щодо порушення ним законодавства про захист економічної конкуренції, як і не встановлювали безпосередній склад та обставини відповідного порушення, а встановили обставини відповідності дій Ради законодавству яке було чинним на момент прийняття Радою рішення, саме на виконання вказівок Верховного Суду викладених під час направлення справи на новий розгляд.
Також на виконання вказівок Верховного Суду викладених у постанові від 23.10.2025, щодо необхідності встановлення обставин існування підстав для притягнення Ради до відповідальності з урахуванням строку давності, передбаченого статтею 42 Закону № 2210 суди попередніх інстанцій виснували, що прийняте Смілянською міською радою рішення від 30.08.2012 № 26-15/VI було обов`язковим для виконання всіма розташованими на території Смілянської міської територіальної громади підприємствами, організаціями і установами, кооперативними та іншими громадськими організаціями, їх органами, а також посадовими особами і громадянами, тоді як обов`язок із виконання рішення 30.08.2012 № 26-15/VI (зокрема, із внесеними у подальшому змінами) такими особами не був обмежений лише датою його прийняття (30.08.2012), що все ж таки свідчить про триваючий характер відповідних дій позивача.
Так, за приписами частини першої статті 42 Закону №2210 суб`єкт господарювання не може бути притягнений до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, якщо минув строк давності притягнення до відповідальності. Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції становить п`ять років з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення. Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачені пунктами 13-16 статті 50 цього Закону, становить три роки з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення.
Верховний Суд, аналізуючи статтю 42 Закону, висновує, що триваюче правопорушення - це єдине протиправне діяння (бездіяльність), яке полягає у безперервному, тривалому в часі стані порушення, та не є одномоментним. Початковим моментом цього діяння є або активна дія або бездіяльність, зокрема коли вчиняється конкретна противоправна дія або з першого дня допущення бездіяльності. Триваюче порушення припиняється за настання, зокрема, однієї з таких умов: зміна законодавства (наприклад, скасування норми, яка встановлювала певний обов`язок); добровільне припинення особою протиправних дій чи бездіяльності; виконання встановленого обов`язку під примусом; притягнення правопорушника до відповідальності (близька за змістом постанова від 14.07.2026 у справі №910/9871/25).
Приписами частини третьої статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Поряд з тим відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Згідно зі статтею 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.
Водночас припинення дії рішення, зокрема, могло відбутися внаслідок його скасування Радою, визнання його незаконним та скасування повністю або в окремій частині за рішенням суду, прийняття нового акта з того самого питання, яке прямо скасовує або замінює попереднє. Отже, обов`язковість виконання прийнятого місцевим самоврядуванням рішення має певний проміжок часу.
Таким чином суд не вбачає неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема статті 42 Закону №2210 при ухваленні судових рішень.
Окрім того, суд акцентує, увагу на тому, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.
Поряд з цим Суд наголошує, що в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.
Отже, суди встановивши, з урахуванням наданих Верховним Судом вказівок, що спірне рішення Ради не відповідало законодавству, яке було чинним на момент його прийняття у 2012 так і ухвалення рішення АМК, та відсутності підстав для застосування статті 42 Закону №2210 дійшли переконливого висновку про відсутність підстав для скасування Рішення АМК. Судом не встановлено неправильного застосування судами попередніх судових інстанцій норм матеріального права та/чи порушення норм процесуального права, як необхідної передумови для скасування ухвалених судових рішень. Враховуючи викладене вище підстави касаційного оскарження визначені пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України не знайшли свого підтвердження.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Обов`язковою умовою для застосування пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. Водночас у цій справі заявлені скаржником підстави для касаційного оскарження судового рішення згідно з пунктами 1, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу є необґрунтованими, а тому Касаційний господарський суд вважає безпідставними доводи скаржника про неповне дослідження судами зібраних у справі доказів. 
З урахуванням наведених правових висновків Верховного Суду та зазначених вище положень матеріального права, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, беручи до уваги, що судами попередніх інстанцій виконано вказівки Верховного Суду, а порушення норм права які б стали підставою для скасування судових рішень судом не встановлено, то оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій залишаються без змін, а касаційна скарга без задоволення.
Враховуючи спірний характер правовідносин сторін наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Верховний Суд бере до уваги доводи викладені у відзиві на касаційну скаргу, з огляду на ті міркування Суду, які наведені у цій постанові. 
ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати
Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, то судові витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 300, 308, 311, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ
1. Касаційну скаргу Смілянської міської ради залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2026 у справі №910/14273/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає
Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов