КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 760/11238/25
номер провадження: 22-ц/824/5904/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 листопада 2025 року у складі судді Усатової І.А., у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Територіальна громада в особі Київської міської ради,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Територіальна громада в особі Київської міської ради.
Заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , а заявник ОСОБА_1 (дівоче прізвище - ОСОБА_3 ) є падчеркою ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та копією свідоцтва про народження ОСОБА_5 . 
Зазначала, що вона є єдиною спадкоємицею майна своєї мачухи ОСОБА_2 , з якою проживала разом до дня її смерті за адресою: АДРЕСА_1 .
12 травня 1998 року батько заявниці ОСОБА_4 одружився з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 . Пізніше заявниця вийшла заміж та змінила прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_6 ».
Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 її батько ОСОБА_4 помер, після смерті якого було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 серпня 2002 року, відповідно до якого спадкоємцями майна ОСОБА_4 є його мати - ОСОБА_7 , його дружина ОСОБА_2 та його дочка - ОСОБА_8 , що мешкають в АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 1999 року по теперішній час, а померла ОСОБА_2 була зареєстрована також в даному будинку з 1998 року по дату смерті, що підтверджується копією довідки дільниці по експлуатації житла №913 комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом`янського району міста Києва №586/1 від 25 травня 2006 року та копією будинкової книги.
Вказувала, що після смерті ОСОБА_2 вона займалась організацією та проведенням її поховання та всі витрати пов`язані з цим взяла на себе, що підтверджується копією договору - замовлення №14.666.3 на організацію та проведення поховання від 16 серпня 2010 року та додатком до нього, накладною №91 від 17 серпня 2010 року, довідкою про поховання померлого громадянина на кладовищі міста Києва №146663 від 17 серпня 2010 року, довідкою про причини смерті від 16 серпня 2010 року.
Зазначала, що вона як єдина спадкоємиця після смерті ОСОБА_2 звернулась до державного нотаріуса Дев`ятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_2 , де було заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_2 № НОМЕР_2 .
Вказувала, що після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина, яка складається із 1/4 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки за вказаною адресою, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.
З метою оформлення спадкових прав ОСОБА_1 звернулась до Дев`ятої київської державної нотаріальної контори, однак отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 січня 2025 року, відповідно до якої видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 неможливо, оскільки спадкоємиця ОСОБА_1 не може підтвердити свої родинні відносини, а саме факт проживання однією сім`єю з померлою.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що вона та її мачуха ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 листопада 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини разом з ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Київська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що справи про спадкування суди розглядають за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права та обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо підчас розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах. Зі змісту заяви вбачається, що встановлення юридичного факту необхідне заявнику задля подальшого оформлення права на спадщину. Отже, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження ним виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.
Вказує, що необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання і визнання заявника спадкоємцем четвертої черги за законом є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_1 та спадкодавця ОСОБА_2 , як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків.
Зазначає, що суд першої інстанції не врахував важливі докази та обставини, що свідчать про неможливість одночасного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю як зі спадкодавцем, так і з чоловіком ОСОБА_9 , шлюб з яким зареєстровано 18 вересня 2009 року. Заявником не надано доказів на підтвердження того, що вона вела спільний бюджет, брала участь у витратах по утриманню будинку по АДРЕСА_1 до моменту смерті ОСОБА_2 .
Вважає, що факт сплати ритуальних послуг не доводить факту спільного проживання однією сім`єю.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Удовиченко Д.Г. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що суд першої інстанції оцінивши надані в ході розгляду справи докази і їх сукупності, дійшов правильних висновків про обґрунтованість заяви. Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення. Юридичний факт встановлюється з метою оформлення спадщини після сперті ОСОБА_2 . Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що інші потенційні спадкоємці до нотаріальної контори для прийняття спадщини не звертались. Оскільки спору про майнове або особисте немайнове право не існує, а встановити зазначений факт у позасудовому порядку було неможливо, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що вимоги заявника є обґрунтованими.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Указаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив із того, що наявні у справі докази у своїй сукупності підтверджують спільне проживання заявниці та спадкодавиці за адресою: АДРЕСА_1 , їхні сімейні відносини як падчерки та мачухи, пов`язаність спільним побутом, а також те, що після смерті ОСОБА_2 заявниця організувала її поховання та понесла відповідні витрати. При цьому інших спадкоємців, які прийняли спадщину, не встановлено, а підтвердження зазначеного факту необхідне ОСОБА_1 для оформлення спадкових прав і в позасудовому порядку є неможливим у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч.1 ст.293 ЦПК України).
Згідно з п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частинами 1, 2 ст.315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.
З подібних критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
Частиною 4 ст.315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Обґрунтовуючи доводи заяви ОСОБА_1 вказувала, що вона як падчерка ОСОБА_2 проживала з нею однією сім`єю не менше п`яти років до дня її смерті за адресою: АДРЕСА_1 , а встановлення цього факту необхідне їй для оформлення права на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 .
За змістом ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців).
У відповідності до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).
Відповідно до ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст.1223 ЦК України).
У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. (ст. 1266 ЦК України).
Водночас за змістом ст.1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця, а якщо до складу спадщини входять земельні ділянки сільськогосподарського призначення - власниками або користувачами суміжних земельних ділянок. У такому разі суд залучає до розгляду справи органи місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та/або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини.
Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.
Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
Територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 цього Кодексу. Якщо власниками відумерлого майна стали декілька територіальних громад, вимоги кредиторів спадкодавця задовольняються територіальними громадами пропорційно до вартості відумерлого майна, набутого у власність кожною з них (ч.4 ст.1277 ЦК України).
Так, у відзиві на заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, Територіальна громада в особі Київської міської ради, як заінтересована особа, прямо заперечувала проти задоволення заяви ОСОБА_1 та просила відмовити в її задоволенні в повному обсязі. (а.с.58-64). 
Київська міська рада наголошувала, що встановлення заявленого факту спрямоване на подальше оформлення ОСОБА_1 права на спадщину, а тому відповідна вимога має розглядатися в порядку позовного провадження. Крім того, заінтересована особа оспорювала сам факт проживання заявниці зі спадкодавицею однією сім`єю, посилаючись на відсутність доказів ведення ними спільного господарства, формування спільного бюджету, участі заявниці у витратах на утримання та ремонт будинку, а також наявності між ними взаємних прав та обов`язків. 
При цьому Київська міська рада не обмежилась запереченнями щодо належності й достатності доказів та посилаючись на те, що ОСОБА_2 за життя не склала заповіту на користь ОСОБА_1 і на положення ст.1277 ЦК України, фактично заявила про протилежний майновий інтерес територіальної громади - можливість визнання спадщини відумерлою та переходу спадкового нерухомого майна у власність територіальної громади міста Києва.
Отже, позиція Київської міської ради свідчить про наявність взаємовиключних майнових домагань щодо одного й того самого спадкового майна: ОСОБА_1 претендувала на нього як спадкоємиця четвертої черги за законом, тоді як територіальна громада заперечувала виникнення у заявниці спадкових прав і вказувала на можливість набуття цього майна у власність як відумерлої спадщини.
За таких обставин встановлення факту проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_2 не менше п`яти років до часу відкриття спадщини безпосередньо пов`язане з вирішенням питання про набуття ОСОБА_1 права на спадкування за законом та водночас впливає на майновий інтерес територіальної громади міста Києва щодо можливого визнання спадщини відумерлою, що свідчить про наявність у цій справі спору про право.
Згідно з ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до ч.6 ст.294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (ч.4 ст.315 ЦПК України).
Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20.
Однак суд першої інстанції на вказані вище вимоги закону, правові висновки Верховного Суду та обставини справи, належної уваги не звернув, внаслідок чого помилково розглянув вказану справу у порядку окремого провадження.
Згідно з ч.4 ст.315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має значення для справи, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Оскільки у даній справі наявний спір про право, який повинен вирішуватись в порядку позовного провадження, то оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню, а заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення - залишенню без розгляду на підставі ч.4 ст.315, п.4 ч.1 ст.374 ЦПК України.
Тому апеляційна скарга Київської міської радипідлягає задоволенню частково.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_1 її право на звернення до суду на загальних підставах - у порядку позовного провадження (див. п.56 постанови Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у справі № 712/162/23 (провадження №61-1339св25).
Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Київської міської ради задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Територіальна громада в особі Київської міської ради - залишити без розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23 липня 2026 року. 

Головуючий

Судді: