КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 серпня 2026 року справа №320/7900/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
Суть спору: До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії № 103650015144 від 03.02.2025 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області врахувати у страховий стаж ОСОБА_1 період роботи з 05.03.1993 по 25.09.2000 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 01.07.1990 та повторно розглянути заяву про призначення пенсії від 03.02.2025.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що в зв`язку з досягненням 50-ти річного віку та наявності страхового стажу більше 20 років, позивач звернулася з письмовою заявою до територіального органу Пенсійного фонду України про призначення їй дострокової пенсії, як матері дитини - інваліда з дитинства. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області від 03.02.2025 року № 103650015144 відмовлено у призначенні пенсії, оскільки відсутній висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Крім того, з рішення відповідача, а також розрахунку стажу, який відповідачем проведено під час розгляду заяви позивача, вбачається, що ним не зараховано частину стажу позивача. Зокрема, не зараховано період роботи з 05.03.1993 року по 25.09.2000 рік згідно з трудовою книжною НОМЕР_1 від 01.07.1990 року, оскільки дата прийняття не відповідає даті наказу про прийняття 05.08.1993 (стаж зараховано частково з урахуванням період догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею трирічного віку). Крім того, не зараховано до страхового стажу період догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки в свідоцтві про народження відсутній штамп про отримання паспорту та сам паспорт до матеріалів справи не долучено. Вважає вказане рішення протиправним та незаконним. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.03.2025 відкрито провадження в адміністративній справ № 320/7900/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
08.04.2025 року від представника відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області надійшов відзив на адміністративний позов, згідно якого останній з позовними вимогами не погоджується та просить у задоволенні позову відмовити. У відзиві відповідач зазначає, що заява про призначення пенсії не містила відомостей про те, що дитина позивача мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку. Враховуючи те, що належного документу, який дає право на призначення дострокової пенсії за віком відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058 Позивачем не було надано, Головне управління правомірно відмовило у призначенні такого виду пенсії.
Відповідно до частини 5 статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою України, паспорт № НОМЕР_2 , виданий 05.12.2018, орган, що видав 3213 (а.с.14-15).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.24).
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України, паспорт № НОМЕР_4 , виданий 02.01.2019, орган, що видав 3213 (а.с.18-19).
Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією № 0776943 від 28.12.2017 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , при повторному огляді встановлено третю групу інвалідності з 01.01.2018 року, причина інвалідності: інвалідність з дитинства, видана довічно (а.с.30).
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_5 від 31.05.2012 року на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виданого Управлінням праці та захисту населення Броварської міської ради, ОСОБА_2 отримує державну соціальну допомогу як інвалід ІІІ групи з дитинства, терміном дії з 03.12.2011 по 31.12.2014 (а.с.21).
Позивач звернулась до органів Пенсійного фонду із заявою про призначення дострокової пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Заява про призначення пенсії була передана до розгляду ГУ ПФУ в Харківській області за екстериторіальним принципом.
Рішенням ГУ ПФУ в Харківській області від 03.02.2025 року № 103650015144 було відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком. В рішенні вказано, що дитина заявниці ІНФОРМАЦІЯ_4 визнана особою з інвалідністю з дитинства медичним висновком від 10.06.2008 року – після досягнення нею шестирічного віку. Документ про те, що дитина ІНФОРМАЦІЯ_4 мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку в матеріалах справи відсутні. Крім того, згідно оскаржуваного рішення не зараховано до страхового стажу період роботи Позивача з 05.03.1993 по 25.09.2000 згідно з трудовою книжною НОМЕР_1 від 01.07.1990 року, оскільки дата прийняття не відповідає даті наказу про прийняття 05.08.1993 (стаж зараховано частково з урахуванням періоду догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею трирічного віку). Крім того, не зараховано до страхового стажу період догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки в свідоцтві про народження відсутній штамп про отримання паспорту та сам паспорт до матеріалів справи не долучено.
Не погодившись із рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом, з приводу чого суд зазначає таке.
Пунктом 3 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.
Аналогічні приписи містяться і у статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відповідно до якої жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії.
Згідно з п. 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги.
У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).
Ключовим питанням у цій справі є застосування ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п. 3 Розділу ХV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Отже, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу, що не оспорюється у цій справі). За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини – інваліда з дитинства.
Таким чином, встановлення органами Медико-соціальної експертної комісії (далі – МСЕК) інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини – інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.
Загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних відносин установлювався статті 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні, а також статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні». Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов?язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» дитина-інвалід – особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов?язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Визначення терміну «інвалід з дитинства» не міститься ані в Законі України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», ані в Законі України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю».
При цьому за змісту абзацу 2 пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв?язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.
Зі змісту абзацу 4 пункту 3 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» убачається, що пільга, пов?язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.
Отже, для призначення пенсії на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Непрямим підтвердженням цього є встановлена частиною 6 статті 179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість, за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.
Відповідно до частини 12 статті 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Згідно з пунктом 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2011 року № 22-1 визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).
Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Таким чином, суд дійшов висновку, що пункт 2.18 Порядку № 22-1 не суперечить положенням статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та статті 26, абзацу 4 пункту 3 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.
Отже, мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 19 жовтня 2020 року у справі № 510/475/17.
Подібні правовідносини вже були предметом розгляду у Верховному Суді.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 у справі № 330/2181/16-а, підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо дострокового призначення пенсії за віком, визначивши, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Для дострокового призначення пенсії матері дитини-інваліда має значення не факт установлення інвалідності, а момент настання медичних показників для встановлення інвалідності у дитини.
Застосовуючи зазначений правовий висновок до обставин цієї справи, суд зазначає таке.
Так, як попередньо встановлено судом згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.24).
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України, паспорт № НОМЕР_4 , виданий 02.01.2019, орган, що видав 3213 (а.с.18-19).
Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією № 0776943 від 28.12.2017 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , при повторному огляді встановлено третю групу інвалідності з 01.01.2018 року, причина інвалідності: інвалідність з дитинства, видана довічно (а.с.30).
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_5 від 31.05.2012 року на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виданого Управлінням праці та захисту населення Броварської міської ради, ОСОБА_2 отримує державну соціальну допомогу як інвалід ІІІ групи з дитинства, терміном дії з 03.12.2011 по 31.12.2014 (а.с.21).
Тобто, хвороба дитини позивача, яка у подальшому стала підставою для отримання інвалідності, була в неї від народження і постійно розвивалась.
Наявними у справі доказами в повній мірі підтверджено, що хвороба дитини позивача мала вроджений характер. Зазначене, на переконання суду, доводить той факт, що дитина позивача мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Отже, дослідивши наявні у справі докази, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 виховує дитину-інваліда, інвалідність якої настала до досягнення шестирічного віку, а отже має право на пенсію за віком, як матері інваліда з дитинства, відповідно до статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення». 
На підставі зазначених вище і досліджених судами документів і за відсутності інших доказів на підтвердження того, що дитина позивача не мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, суд доходить висновку про обгрунтованість позовних вимог про протиправність прийнятого відповідачем рішення про відмову у призначенні дострокової пенсії за віком та задоволення позову. Відповідачем зворотного не доведено.
Таким чином, суд висновок суду про задоволення позову не суперечить позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 15.05.2019 у справі № 330/2181/16-а.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 620/4083/18.
Враховуючи висновки суду, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні пенсії № 103650015144 від 03.02.2025 ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Щодо не зарахування до страхового стажу періоду роботи Позивача з 05.03.1993 по 25.09.2000 згідно з трудовою книжною НОМЕР_1 від 01.07.1990 року, оскільки дата прийняття не відповідає даті наказу про прийняття 05.08.1993 (стаж зараховано частково з урахуванням періоду догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею трирічного віку) суд зазначає таке.
У трудовій книжці позивача НОМЕР_1 від 01.07.1990 року міститься запис про роботу під порядковим номером 4, відповідно до якого ОСОБА_1 05.03.1993 прийнята на роботу в МСП «Бригус» портной V розряду. Вказаний запис містить виправлення у місяці, в якому позивача було прийнято на роботу, а саме «08» виправлено на « 03». Правильність вказаного виправлення засвідчено відповідним записом на сторінці 5 трудової книжки, а саме виправленому « 08» на « 03» вірити та засвідчено підписом та печаткою уповноваженої особи підприємства. Також виправлення було внесено в частині правильності посади, а саме «швеей» виправлено на «портной», що також засвідчено відповідним записом про виправлення на сторінці 5 трудової книжки із засвідченням підписом та печаткою уповноваженої особи підприємства. Запис про роботу номер 4 було зроблено на підставі наказу №12 від 05.08.1993, при цьому до документу, який став підставою для запису номер 4 виправлення не внесено. 
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати на дату здійснення доплати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок (частина 3 статті 24 Закону №1058-IV).
Згідно з частиною 1 статті 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.
Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи. Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Відповідно до частини 3 статті 44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Частиною 1 статті 45 Закону №1058-IV встановлено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону (частина 2 статті 45 Закону №1058-IV).
Згідно з частиною 5 статті 45 Закону №1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника територіального органу Пенсійного фонду України на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.
Пунктом 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі – Порядок №22-1, у редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин), встановлено перелік документів, необхідних для призначення пенсії, які додаються до заяви про призначення пенсії, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637. За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 №10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2014 за №785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27.03.2018 №8-1), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.
Пунктом 4.7 Порядку №22-1 визначено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження. Якщо пенсію за віком призначено автоматично (без звернення особи), у повідомленні про призначення особі пенсії додатково зазначається інформація про порядок її виплати.
Аналіз наведених норм вказує на те, що за загальним правилом для виникнення у особи права на призначення пенсії за віком необхідна наявність сукупності таких ознак: 1) досягнення встановленого законодавством пенсійного віку та 2) наявність встановленого законодавством страхового стажу.
Зі змісту оскаржуваного рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 03.02.2025 року № 103650015144 позивачу не зараховано до страхового стажу період роботи з 05.03.1993 по 25.09.2000 згідно з трудовою книжною НОМЕР_1 від 01.07.1990 року, оскільки дата прийняття не відповідає даті наказу про прийняття 05.08.1993 (стаж зараховано частково з урахуванням періоду догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею трирічного віку). 
Суд зазначає, що відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі – Закон №1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок №637).
Згідно з пунктом 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм дає суду підстави зробити висновок, що надання особою до пенсійного органу документів та уточнюючих довідок на підтвердження наявного трудового стажу при призначенні пенсії потрібно лише в тих випадках, коли відсутня трудова книжка або відповідні записи в ній.
20.06.1974 постановою Держкомтруда СРСР №162 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях (далі – Інструкція №162), яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до абзацу 1 пункту 1.1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.
Заповнення трудових книжок та вкладишів до них здійснюється мовою союзної, автономної республіки, автономної області, автономного округа, на території яких розташовано дане підприємство, установа, організація, та офіційною мовою СРСР (пункт 2.1 Інструкції №162).
Згідно з абзацами 2 – 3 пункту 2.2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.
Відповідно до пункту 2.3 Інструкції №162 усі записи трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів.
У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується адміністрацією підприємства, де було зроблено відповідний запис. Адміністрація підприємства за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу (пункт 2.5 Інструкції №162).
Відповідно до пункту 2.8 Інструкції №162 виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці. Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів.
Згідно з пунктом 2.9 Інструкції №162 у розділі Відомості про роботу, Відомості про нагородження, Відомості про заохочення трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: Запис за таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: Запис за таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі. При зміні формулювання причини звільнення пишеться: Запис за таким-то є недійсним звільнений... і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. При наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається дублікат трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним.
Згідно з підпунктами 2.10 та 2.11 пункту 2 Інструкції №162 відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорта або свідоцтва про народження. Освіта - середня, середня спеціальна і вища - вказується тільки на підставі документів (атестата, посвідчення, диплома). Запис про незакінчену середню або незакінчену вищу освіті також може бути проведена лише на підставі відповідних документів (студентського квитка, залікової книжки, довідки навчального закладу і т. п.). Професія або спеціальність записується у трудовій книжці на підстав документа про освіту або іншого належним чином оформленого документа. Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Відповідно до пункту 18 постанови Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної центральної ради професійних союзів від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки працівників та службовців", яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, відповідальність за організацію робіт по веденню, обліку, зберіганню і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачу трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.
Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.
Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Як попередньо встановлено судом у трудовій книжці позивача НОМЕР_1 від 01.07.1990 року міститься запис про роботу під порядковим номером 4, відповідно до якого ОСОБА_1 05.03.1993 прийнята на роботу в МСП «Бригус» портной V розряду. Вказаний запис містить виправлення у місяці, в якому позивача було прийнято на роботу, а саме «08» виправлено на « 03». Правильність вказаного виправлення засвідчено відповідним записом на сторінці 5 трудової книжки, а саме виправленому « 08» на « 03» вірити та засвідчено підписом та печаткою уповноваженої особи підприємства. Також виправлення було внесено в частині правильності посади, а саме «швеей» виправлено на «портной», що також засвідчено відповідним записом про виправлення на сторінці 5 трудової книжки із засвідченням підписом та печаткою уповноваженої особи підприємства. Запис про роботу номер 4 було зроблено на підставі наказу №12 від 05.08.1993, при цьому до документу, який став підставою для запису номер 4 (наказ №12 від 05.08.1993) виправлення не внесено. Позивача звільнено із даної посади 25.09.2000 року за власним бажанням, що підтверджує наступний запис під порядковим номером 5, зроблений на підставі наказу №15 від 25.09.2000 року. 
Суд зауважує, що трудова книжка позивача серії НОМЕР_1 від 01.07.1990 року містить усі необхідні записи, що підтверджують факт роботи позивача у вказаний вище період з 05.03.1993 по 25.09.2000. 
Водночас щодо доводів відповідача про відмову у зарахуванні спірного періоду трудової діяльності через те, що дата прийняття (05.03.1993) не відповідає даті наказу про прийняття 05.08.1993, суд зазначає таке.
Дослідивши надану трудову книжку позивача, суд встановив, що процедура внесення змін до дати прийняття на роботу повністю відповідала положенням чинної на той час Інструкції № 162. Зроблене виправлення у місяці, в якому позивача було прийнято на роботу, а саме « 08» виправлено на « 03» достаменно свідчить, що позивачку прийнято на роботу саме 05.03.1993. Дійсно трудова книжка свідчить, що відповідне виправлення не було зроблено до дати наказу №12 від 05.08.1993, як документу, який став підставою для запису номер 4.
Суд наголошує, що наявність певних формальних недоліків чи правок у заповненні трудової книжки, навіть якби вони мали місце, не може бути самостійною підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист та пенсійне забезпечення. Працівник не може нести відповідальність за якість чи точність ведення кадрової документації роботодавцем, оскільки обов`язок організації обліку, зберігання і заповнення трудових книжок покладено виключно на керівника або уповноважений орган підприємства. Визначальним для зарахування відповідного періоду роботи до страхового стажу є саме встановлення факту трудової діяльності та наявності відповідного стажу роботи, який у даній справі підтверджений хронологічними та чіткими записами. 
З огляду на зазначене, суд не бере до уваги доводи відповідача з приводу того, що в трудовій книжці позивача наявні певні недоліки в оформленні, такі як виправлення у місяці прийняття на роботу та невиправлення у даті документу, на підставі якого прийнято на роботу. 
Наявність таких формальних зауважень щодо заповнення трудової книжки не є підставою вважати, що вказаний спірний період роботи з 05.03.1993 по 25.09.2000, не підтверджує факту перебування особи у трудових відносинах та на відповідній посаді. До того ж, обов`язок щодо належного оформлення, засвідчення та ведення трудових книжок покладається виключно на роботодавця або уповноважену ним особу, а не на працівника, тому можливі помилки у кадровому діловодстві не можуть впливати на особисті соціальні права позивачки. 
Верховний Суд у постановах від 24.05.208 у справі №490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) та від 04.09.2018 у справі №423/1881/17 (провадження №К/9901/22172/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Окрім того, суд зазначає, що законодавець пов`язує необхідність підтвердження трудового стажу для призначення пенсії лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи за певні періоди роботи.
Водночас матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки позивача в частині спірного періоду роботи з 05.03.1993 по 25.09.2000 містять неправдиві або недостовірні відомості. За таких обставин, зазначені відповідачем недоліки щодо оформлення трудової книжки не можуть бути самостійною підставою для відмови в зарахуванні цього періоду роботи до загального страхового стажу позивача. 
У даному випадку позивач не може нести відповідальність та бути позбавленим соціального захисту у вигляді права на призначення пенсії з вини роботодавця.
Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені в його трудовій книжці.
Неточність чи виправлення у записах у трудовій книжці не може бути підставою для виключення певних періодів з трудового стажу позивача, що дає їй право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення, а також належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємств. 
Крім того, перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі, самі по собі, не можуть бути підставою для відмови в призначенні пенсії або в зарахуванні відповідного періоду роботи в стаж, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №240/7604/19, від 29.01.2024 у справі №560/5001/21.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач, відмовляючи зараховувати період роботи позивача в трудовій книжці позивача, з 05.03.1993 по 25.09.2000 до загального страхового стажу позивача, діяв не на підставі та не в спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
При цьому, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд виходить з наступного.
Позивач у позові просить зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області врахувати у страховий стаж ОСОБА_1 період роботи з 05.03.1993 по 25.09.2000 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 01.07.1990 та повторно розглянути заяву про призначення пенсії від 03.02.2025.
Щодо визначення межі втручання суду в повноваження відповідача та зобов`язання вчинити певні дії суд зазначає, що за загальним правилом адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки його рішень за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.05.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду — тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. 
Науковий висновок Верховного Суду щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією від 13.04.2018 вказує на те, що дискреційне повноваження полягає у виборі варіанта рішення серед кількох юридично можливих, однак реалізація таких повноважень зобов`язує суб`єкта владних повноважень дотримуватися принципів об`єктивності, пропорційності та обґрунтованості. 
У справах "Клас та інші проти Німеччини" та "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що національні суди не повинні підміняти собою уповноважені органи державної влади при прийнятті рішень, які належать до їхньої виключної компетенції.
У даній справі підставою для відмови в зарахуванні спірного періоду роботи з 05.03.1993 по 25.09.2000 слугував виключно факт невідповідності між датою прийняття на роботу (з урахуванням виправлення у записі 05.03.1993) та датою наказу про прийняття 05.08.1993, при цьому у рішенні відповідача вказано, що стаж зараховано частково з урахуванням періоду догляду за іншою дитиною ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею трирічного віку. При цьому у призначенні дострокової пенсії за віком позивачу було відмовлено з інших підстав, а саме у зв`язку з відсутністю документу про те, що дитина ІНФОРМАЦІЯ_4 мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.
З урахуванням викладеного суд вважає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву позивача від 03.02.2025 про призначення дострокової пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки суду, наданої у цьому рішенні.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Водночас, згідно з пунктом 4 частини 2 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.
З урахуванням тієї обставини, що дії відповідача в розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко зазначений законодавчо, у даному випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Закріплений у частині 1 статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За змістом частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Суд вважає, що відповідач не довів правомірності своїх дій, натомість позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
При цьому суд не надає оцінки правомірності не зарахування до страхового стажу періоду догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки в свідоцтві про народження відсутній штамп про отримання паспорту та сам паспорт до матеріалів справи не долучено, оскільки фактичних підстав непогодження позивача з таким незарахуванням у позові не наведено. Проте дане питання може бути вирішено, якщо у разі набрання законної сили цим рішенням суду відповідач буде здійснювати повторний розгляд заяви позивача про призначення пенсії від 03.02.2025, шляхом подання позивачем доповнення до заяви про призначення пенсії від 03.02.2025. 
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач сплатив за подання позовної заяви 1211,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 13.02.2025 № 1452711709 (а.с. 33а), оригінал якої наявний у справі.
Таким чином, враховуючи положення статей 132, 139 КАС України, сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1211,20 грн підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.
Керуючись статями 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні пенсії № 103650015144 від 03.02.2025 ОСОБА_1 .
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області врахувати у страховий стаж ОСОБА_1 період роботи з 05.03.1993 по 25.09.2000 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 01.07.1990 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 03.02.2025, з урахуванням висновків суду, наведених у мотивувальній частині цього рішення суду.
4. Стягнути судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень – Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (ідентифікаційний код 14099344) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.