Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21.07.2026  	Справа №607/13457/26 Провадження №2/607/6058/2026	

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Позняка В.М., 
за участю секретаря судового засідання Козак О.Є., представника позивача - ОСОБА_1 , 
розглянувши у підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Великоберезовицької селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,- 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до Великоберезовицької селищної ради Тернопільської області, просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 30,8 кв. м, житловою площею 15,3 кв. м.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла тітка позивачки ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . За життя спадкодавиця склала заповіт від 05.04.2005, яким заповіла зазначений будинок позивачці. 
Позивачка у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим була заведена спадкова справа № 487/2010. Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не зверталися. 
Державний нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок, що унеможливлює оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та державну реєстрацію права власності. Саме з цих підстав позивачка звернулася до суду за захистом свого права. 
Позивачка зазначає, що спадщину прийняла належним чином, а відсутність правовстановлюючого документа не позбавляє її права на спадщину. Оскільки оформити право на спадщину в нотаріальному порядку неможливо через відмову нотаріуса, належним способом захисту є звернення до суду з вимогою про визнання права власності на спадкове майно. 
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.06.2026 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
В підготовчому судовому засіданні представник позивача позов підтримав.
Від відповідача - Великоберезовицької селищної ради надійшла заява про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог відповідач не заперечує.
Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 15 червня 2010 року виконавчим комітетом Буцнівської сільської ради Тернопільського району.
За життя померла ІНФОРМАЦІЯ_3 склала заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Буцнівської сільської ради Тернопільського району та зареєстрованого в реєстрі за № 04, відповідно до якого ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповіла належний їй житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 .
Згідно із заявою про прийняття спадщини від 03 грудня 2010 року, посвідченою секретарем Буцнівської сільської ради та зареєстрованою за № 153, ОСОБА_2 звернулася до Тернопільської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 .
Як видно з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 03 грудня 2010 року № 25522040, після смерті ОСОБА_3 заведено спадкову справу № 487/2010.
Зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 12 вересня 2016 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик І.Я. та зареєстрованого в реєстрі за № 1175, вбачається, що ОСОБА_2 прийняла спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 та набула право власності на земельну ділянку площею 3,8222 га, кадастровий номер 6125280900:01:001:3438, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Відповідно до постанови державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори Темнікової Л.Г. від 11 березня 2025 року № 472/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів, що підтверджують належність зазначеного нерухомого майна спадкодавцю.
Згідно з довідкою Буцнівського старостинського округу Великоберезовицької селищної ради № 25 від 31 січня 2025 року, за ОСОБА_3 обліковується будинковолодіння, розташоване по АДРЕСА_2 , а станом на 01 липня 1990 року вказане господарство належало до колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_3 .
Відповідно до довідки Буцнівського старостинського округу Великоберезовицької селищної ради № 47 від 18 березня 2025 року, станом на 15 квітня 1991 року колгоспний двір, до складу якого входило вказане будинковолодіння, складався з одного члена - ОСОБА_3 , яка була його головою.
Як вбачається з інформаційної довідки Тернопільського районного госпрозрахункового бюро технічної інвентаризації № 129 від 07 лютого 2025 року, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 зареєстрований за головою колгоспного двору ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого 31 травня 1990 року на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської районної ради № 105 від 29 травня 1990 року.
Згідно з інформаційною довідкою про технічний стан нерухомого майна № 130 від 07 лютого 2025 року, виданою Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, житловий будинок є капітальною спорудою та придатний до експлуатації.
Як видно з технічного паспорта, виготовленого станом на 07 лютого 2025 року, житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , має відповідні технічні характеристики, містить план земельної ділянки, поверховий план, експлікацію приміщень та характеристику конструктивних елементів будівлі.
Відповідно до витягу з Реєстру будівельної діяльності № T101:0132-8139-0880-5457 від 07 лютого 2025 року, до Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва внесено відомості про проведення технічної інвентаризації зазначеного об`єкта нерухомого майна.
Дослідивши докази, суд доходить такого висновку.
Пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року (пункти 4, 5), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.
Статус майна колгоспного двору був врегульований статтями 120-126 ЦК України в редакції 1963 року, які були виключені з кодексу у 1993 році (Закон від 16 грудня 1993 року № 3718-ХІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набрав чинності з 18 січня 1994 року).
Відтак, у вказаній частині підлягають застосуванню норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.
Частиною першою статті 112 ЦК УРСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).
Згідно зі статтею 120 ЦК УРСР 1963 року, майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності.
За змістом статті 123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено у зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.
Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба).
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14.01.2014 року у справі №6-14 5цс 13 та від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15.
Таким чином, право на частку у колгоспному дворі мають всі члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на таку частку.
Оскільки житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 30,8 кв. м, житловою площею 15,3 кв. м. належав до суспільної групи господарств - колгоспний двір, станом на ІНФОРМАЦІЯ_4 , членами вказаного колгоспного двору значилася тільки померла ОСОБА_3 , вона була єдиним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.
Відповідно до статтей 1216-1219 Цивільного Кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1223 Цивільного кодексу України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Частиною першої статті 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Судом встановлено, що позивачка у встановлений законом шестимісячний строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , на підставі чого була заведена спадкова справа №487/2010. Крім того, зі спадкової справи вбачається, що позивачці було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, що свідчить про належне прийняття нею спадщини.
Водночас видача свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок виявилася неможливою, оскільки постановою державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори від 11 березня 2025 року №472/02-31 позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно.
Разом з тим із досліджених судом доказів встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 на праві власності. Дана обставина підтверджується довідками Буцнівського старостинського округу Великоберезовицької селищної ради, інформаційними довідками Тернопільського районного госпрозрахункового бюро технічної інвентаризації, технічним паспортом на житловий будинок та іншими письмовими доказами, дослідженими судом.
Відсутність у спадкоємця оригіналу правовстановлюючого документа на нерухоме майно сама по собі не свідчить про відсутність права власності спадкодавця на це майно та не позбавляє спадкоємця права на спадкування. У такому випадку належним способом захисту порушеного права є звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
З огляду на встановлені обставини суд доходить висновку, що спадкодавцю на момент відкриття спадщини належав спірний житловий будинок, позивачка є єдиною спадкоємицею за заповітом, спадщину прийняла у встановленому законом порядку, а оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку стало неможливим виключно через відсутність правовстановлюючих документів на нерухоме майно.
У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У разі визнання позову відповідачем у підготовчому засіданні ухвалення судовим рішенням здійснюється за результатами підготовчого провадження
Відповідач позов визнав, заперечень щодо заявлених вимог не подав, а досліджені судом докази підтверджують обґрунтованість заявлених вимог.
За таких обставин суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.
На підставі наведеного, керуючись статтями 4, 5, 12, 81, 263, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 30,8 кв. м, житловою площею 15,3 кв. м.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду.
Позивач: ОСОБА_2 , тел. НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Відповідач: Великоберезовицька селищна рада Тернопільської області, ЄДРПОУ: 04393462, вул. Микулинецька, буд. 115, селище Велика Березовиця, Тернопільський район, Тернопільська область, 47724.

Головуючий суддя    	В. М. Позняк