Справа № 344/6338/25 
Провадження № 22-ц/4808/1472/26 
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів – Девляшевського В.А., Василишин Л.В.
за участю секретаря – Кузів А.В. 
учасники справи
позивач - ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 ,
на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 травня 2026 року, ухвалене судом у складі судді Антоняка Т.М., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні квартирою,

в с т а н о в и в:
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 з вищезазначеним позовними вимогами, в обґрунтування яких вказав, що 30.09.1997 року між сторонами було укладено шлюб, в якому народилась дитина - син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.01.2001 року шлюб розірвано
У період шлюбу позивач та відповідачка за спільні кошти придбали у власність нерухоме майно, а саме житлову двохкімнатну квартиру загальною площею 49,5 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі продажу квартири від 25.07.1998 року, посвідченим Басай Л.І., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу № Д-1166.
Згідно довідки, виданої Івано-Франківським ОБТІ № 02744 від 10.12.2024, загальна площа збільшилась на 1,6 кв.м. у результаті перерахунку площі лоджії згідно пункту № 73 «Порядку поведення технічної інвентиризації», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 р. № 488. 
Згідно архівних даних за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Підстава для реєстрації права власності - договір купівлі продажу від 25.07.1998., посвідчений Басай Л. І., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу реєстраційний № Д-1166. Рішення про реєстрацію права власності прийняте 28.09.1998, реєстровий запис № 4362 книга № 42. Переходів права власності на даний об`єкт в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» не реєструвалось.
Позивач вказав, що брав участь у створенні належних умов проживання у квартирі, оплачував будівельні матеріали, роботу майстрів, купував нові меблі для облаштування квартири, всю необхідну техніку, тощо. 
Зазначив, що місце реєстрації позивача: АДРЕСА_1 з 15.01.1999 по даний час, що підтверджується відміткою в паспорті. 
Згідно звіту про оцінку майна ринкова вартість двокімнатної квартири загальною площею 51,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 27.12.2024 року становить у цілому 760 000,00 грн, вартість 1/2 частини становить 380 000,00 грн.
У зв`язку із тим, що у позивача виникла необхідність у зміні житла та будучи прописаним за адресою: АДРЕСА_1 , він вирішив переїхати у квартиру та 09.12.2024 року позивач приїхав за вищезазначеною адресою, однак потрапити до квартири не вдалось, так як там проживають орендарі. 
Позивачу стало відомо, що його колишня дружина здала квартиру в оренду. 
Вважає, що дії відповідачки порушують його права, за захистом яких він звернувся до правоохоронних органів. 
27.02.2025 року з Івано-Франківського районного управління поліції позивач отримав відповідь на заяву, якою повідомлено про те, що викладене у зверненні належить до відносин громадян цивільно-правового характеру та його право звернення до суду з позовом у порядку цивільного судочинства. 
Квартира АДРЕСА_3 перебуває у власності сторін, тому позивач має право безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою цієї квартири як її співвласник, а отже обраний спосіб судового захисту в частині усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення у квартиру не суперечить законодавству і може бути застосований судом.
Позивач просив суд визнати за ним право на 1/2 частку у праві спільної власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 51,1 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ; вселити його у двокімнатну квартиру, загальною площею 51,1 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу. 

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 травня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, усунення у користуванні квартирою шляхом вселення у квартиру відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 ,звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставини, що мають значення для вирішення справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 травня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем без поважних причин пропущено встановлений законодавством України трирічний строк звернення до суду з позовом про поділ майна. Судом не враховано, позивач про порушення своїх прав дізнався 09.12.2024 року, що підтверджується його зверненням до поліції, відповіддю від правоохоронних органів щодо неправомірних дій відповідачки, яка без відома та згоди апелянта здавала в оренду квартиру, вважаючи що квартира є виключно її власністю. 
Спір щодо користування та визнання права власності спільним майном подружжя між сторонами виник саме у 2024 році. 
Скаржник зазначає, що має право на 1/2 квартири, оскільки такий об`єкт нерухомості є спільним сумісним майном подружжя, проте позивач позбавлений права користування та розпорядження спірною квартирою, оскільки відповідачкою чиняться перешкоди через їх неприязні відносини. 
Вважає обраний спосіб судового захисту в частині усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення у квартиру не суперечить законодавству і може бути застосований судом, оскільки квартира АДРЕСА_3 перебуває у власності сторін.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 червня 2026 року відкрито апеляційне провадження та роз`яснено відповідачці право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 – ОСОБА_6 зазначив, що підстав для скасування рішення суду не має. Поведінка позивача протягом понад двадцяти чотирьох років свідчить про повну відсутність інтересу до спірного майна. Він не проживав у квартирі, не сплачував комунальні платежі, не ніс витрат на її утримання, не звертався із вимогами про порядок користування квартирою, не ініціював її поділ, не заявляв вимог про передачу ключів, не звертався до суду чи інших органів із будь-якими вимогами щодо захисту своїх прав. Скаржник виїхав з квартири у 2000 році, тому він уже у 2000 році був обізнаний про те, що майно знаходиться у виключному володінні відповідачки.
Звертає увагу суду на те, що у позові та апеляційній скарзі позивач не просить суд поновити строк позовної давності та не вказує на події, які б свідчили про поважні причини його пропуску.
Зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та визначив законодавство, яке підлягає застосуванню при вирішенні даного спору. 
Спірна квартира була набута сторонами у період шлюбу до набрання чинності Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом України, які введені в дію лише з 01 січня 2004 року. Відтак питання виникнення правового режиму спірного майна підлягає вирішенню відповідно до норм Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року, Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та Закону України «Про власність», які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин. При цьому суд першої інстанції обґрунтовано врахував і положення чинного Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України лише в тій частині, в якій вони регулюють наслідки розірвання шлюбу та питання застосування позовної давності, оскільки саме ці правовідносини виникли вже після набрання ними чинності.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу в межах її доводів.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя є обґрунтованими, однак позивачем без поважних причин пропущено встановлений законодавством трирічний строк звернення до суду з позовом, підстав для визнання строку пропущеним з поважних причин не встановлено.

Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного. 

Судом встановлено, що 30.09.1997 року між сторонами було зареєстровано шлюб в Івано-Франківському міськвідділі РАГС, актовий запис № 1267.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 січня 2001 року шлюб між сторонами розірвано.
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 03.02.2017, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 розірвано, про що 16 жовтня 2002 року складено відповідний актовий запис № 746. Після державної реєстрації розірвання шлюбу присвоюється прізвище: йому ОСОБА_8 , їй ОСОБА_9 .
Під час шлюбу сторонами було придбано квартиру загальною площею 49,5 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ,що підтверджується договором купівлі продажу квартири від 25.07.1998 року.
Згідно довідки, виданої Івано-Франківським ОБТІ № 02744 від 10.12.2024, загальна площа квартири АДРЕСА_2 , збільшилась на 1,6 кв.м. у результаті перерахунку площі лоджії згідно пункту № 73 «Порядку проведення технічної інвентаризації», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 488. 
Згідно архівних даних за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Підстава для реєстрації права власності - договір купівлі продажу від 25.07.1998 року, посвідчений Басай Л.І., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу р № Д-1166. Рішення про реєстрацію права власності прийняте 28.09.1998 року, реєстровий запис № 4362 книга № 42. Переходів права власності на даний об`єкт в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» не реєструвалось. 
На час звернення до суду з позовом позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджуєтьсяйогопаспортом.
Згідно звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «ПЛУТОС-АРТ» ринкова вартість двокімнатної квартири загальною площею 51,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 27.12.2024 року становить в цілому 760 000,00 грн. Вартість 1/2 частини становить 380 000,00 грн.

У частинах першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Статтею 16 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві положення» СК України зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.
До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Судом встановлено, що 28.09.1998 року здійснено реєстрацію права власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, у спірних правовідносинах порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.
Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Подібним чином питання спільної власності подружжя регулює і чинний СК України.
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.
Відповідно до статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Вказані норми, що діяли на час набуття у власність спірного нерухомого майна, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Такий правовий викладений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2025року в справі № 369/6352/22, від 06 червня 2025 року в справі № 287/1092/23.
Верховний Суд, зокрема, в постановах від 27 жовтня 2025 року в справі № 161/19647/23, від 19 лютого 2025 року в справі № 522/11159/21 сформулював висновки про те, що у статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Судом встановлено,що спірна квартира набута ОСОБА_4 у період перебування її у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 та є спільним сумісним майном ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , і підлягає поділу між ними у рівних частках.

Щодо застосування строку позовної давності до вимоги про поділ спільного майна подружжя, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аргументи відповідача про те, що про порушене право позивач міг дізнатися раніше, ніж він стверджує, мають ґрунтуватись не на можливих, а на конкретних обставинах, що підтверджуються наданими у справі належними доказами, за яких суд може однозначно (достеменно) встановити момент, коли особа могла довідатись про порушення його прав.
Якщо встановити день, коли особа довідалася про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.
Під можливістю довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала би змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 29 КпШС для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.
Статтею 11 КпШС передбачено, що у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Згідно зі статтею 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-258цс15).
Отже, початок перебігу позовної давності в справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.
Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року в справі № 359/6727/21, від 29 квітня 2024 року в справі №522/3192/21, від 02 серпня 2024 року в справі № 289/2115/21, від 03 листопада 2025 року в справі № 761/25624/20.
Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 після розірвання шлюбу і до моменту звернення ОСОБА_1 05.02.2025 року до Івано-Франківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, виникали спори щодо права власності на спірну квартиру.
З огляду на встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не пропущено встановлений законом строк для звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, оскільки позивач звернувся в межах трьох річного строку, від дня, коли дізнався про порушення його права власності на спірну квартиру, а саме про вселення без його згоди третіх осіб та коли з цього приводу між сторонами виник спір.
Такий висновок суду відповідає правовій позиції, закріпленій у постанові Верховного Суду від 15 липня 2026 року у справі №753/11522/20 (провадження №61-15494св24).

Щодо вимог позивача про вселення у спірну квартиру, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).
За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.
При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.
Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.
Оскільки за ОСОБА_1 визнано на 1/2 частку спірної квартири, однак відповідачка чинить позивачу перешкоди у користуванні цим майном, що порушує його право на житло, колегія суддів доходить висновку про наявність правових підстав для усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом його вселення до зазначеного житлового приміщення.
Таке вселення до спірної квартири цілком узгоджується із змістом статей 316, 317, 319 ЦК України, які беззаперечно закріплюють володіння, користування і розпорядження належним йому майном, а також є забезпеченням позивачу як співвласнику рівних умов здійснення своїх прав, що гарантується державою.

Щодо застосування строків позовної давності до вимоги про вселення позивач до спірної квартири, колегія суддів зазначає наступне.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України).
Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Вказані приписи про застосування строку позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
У постанові Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 521/16346/21 (провадження № 61-2816св24), зазначено, що вимоги про вселення є вимогами негаторного характеру і позовна давність на ці вимоги не поширюється.
Отже, позовна давність на вимоги  ОСОБА_1 про вселення його до спірної квартири не поширюється.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки, суд першої інстанції неповно з`ясував обставин справи та неправильно застосував норми матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , слід задовольнити, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 травня 2026 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_10 ( ОСОБА_4 ) про поділ спільного сумісного майна подружжя та усунення у користуванні квартирою шляхом вселення у квартиру задовольнити.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що є підстави для перерозподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених вимог.
За подання апеляційної скарги скаржником сплачено 7511,20 грн ( а.с. 170).
Оскільки позов та апеляційну скаргу задоволено повністю, з відповідачки на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати по сплаті судового за подання позовної заяви в розмірі 5011,20 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 7616,80 грн.

Також, в позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги від 15 листопада 2024 року, який укладено між адвокатом Синишиним П.Є. та ОСОБА_1 та в якому зазначено, що витрати оплачуються замовником в залежності від складності справи, тривалості судового процесу в розмірі за домовленістю сторін, що при необхідності оформляються квитанцією/прихідним ордером.
Надано акт про надання правничої допомоги від 13 листопада 2025 року, відповідно до якого виконано такі роботи6 консультації, вивчення матеріалів, законодавства (судової практики), складання позовної заяви, складання адвокатського запиту – 10000 грн, участь у судових засіданнях 5 000 грн.
Також надано квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки №5102-13-010/с в сумі 15 000 грн.
Колегія суддів вважає, що позивачем було документально доведено, що ним понесено витрати на правову допомогу у суді першої інстанції. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін(додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року заява №19336/04, § 268)).
На переконання колегії суддів заявлений розмір витрат на правничу допомогу в сумі 15 000 грн є завищеним та необґрунтованим з огляду на обсяг наданих адвокатом послуг, предмет та підстави спору, характер спірних правовідносин, ступінь складності справи.
В акті передбачена послуга за участь у судовому засіданні вартістю 5 000 грн. Проте колегія суддів звертає увагу, що у справі відбулося два судових засідання — 02.10.2026 року та 24.02.2026 року — за участю адвоката Синишина П.Є., кожне з яких тривало не більше 15 хвилин. 
Колегія суддів вважає, що заявлена вартість послуги у розмірі 5 000 грн за участь у судових засіданнях є неспівмірною з фактичним обсягом наданої послуги, тривалістю судових засідань та складністю вчинених процесуальних дій, а тому підлягає зменшенню.
Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, враховуючи критерії, окреслені в ч. 3 ст. 141 ЦПК України, а саме обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для зменшення розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за розгляд справи в суді першої інстанції до 6000 грн, що відповідає засадам розумності та справедливості.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Синишин Павло Євгенович, задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 травня 2026 року скасувати, ухвалити у справі нове рішенням, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні квартирою задовольнити.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 .

Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 12 628 грн, судові витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 6 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2026року. 

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.А. Девляшевський

Л.В. Василишин