К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2026 року місто Київ

справа № 752/5770/26
апеляційне провадження № 22-ц/824/9465/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Поливач Л.Д.,

за участю секретаря судового засідання: Зеленчука М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мастюгіна Дмитра Ігоровича на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2026 року, постановленої під головуванням судді Кокошко О.Б., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рафалович-Полегойко Віталіна Федорівна, Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація про встановлення факту, що має юридичне значення,-

в с т а н о в и в :

В лютому 2026 рокуОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
В обґрунтування заяви вказував, що його батьком є ОСОБА_2 , матір`ю ОСОБА_3 . Станом на дачу звернення до суду з заявою батько та мати заявника померли, що підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_2 , серії НОМЕР_1 , дата видачі 13.11.2020 року та свідоцтвом про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 , дата видачі 13.08.2007 року.
Мати заявника ОСОБА_3 до одруження мала прізвище ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 , дата видачі 21.03.1966 року та свідоцтвом про народження ОСОБА_5 серії    НОМЕР_4 , дата видачі 20.01.1962 року.
03.03.1999 року відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва було видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого квартира на праві приватної спільної власності належить ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 . 
При видачі вказаного свідоцтво було допущено помилку в прізвищі ОСОБА_5 , помилково зазначено прізвище « ОСОБА_6 » в результаті чого заявнику після смерті матері ОСОБА_5 06.08.2025 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рафалович-Полегойко В.Ф. прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №93/02-21, відповідно до якої заявнику відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частку квартири у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності ОСОБА_3 на вищезазначену квартиру та відсутність державної реєстрації права власності без видачі документа, що посвідчує таке право.
На підставі п.5 ч.2 ст.293 та п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України заявник просив суд встановити факт належності ОСОБА_3 свідоцтва від 03.03.1999 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва, про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2026 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ПН КМНО Рафалович -Полегойко В.Ф., Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація про встановлення факту, що має юридичне значення.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Мастюгін Д.І. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про наявність спору про право, який визначено судом першої інстанції як перешкоду для відкриття провадження за заявою. Вказує, що спір про право відсутній оскільки він є співвласником квартири і скористався своїм правом на оформлення спадщини після матері. Однак при видачі свідоцтва про право власності на квартиру було допущено описку в написанні прізвища матері, в результат чого він отримав відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій і був змушений звернутись до суду з заявою про встановлення факту належності ОСОБА_3 свідоцтва від 03.03.1999 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва, про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Вказує на помилковість висновків суду першої інстанції, що встановлення такого факту не передбачено ч.1 ст.315 ЦПК України як такого, що підлягає встановленню судом в порядку окремого провадження. Відповідно до зазначеної норми, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище ім`я, по батькові, місце і час проживання якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям та по-батькові, місцем і часом народження цієї особи зазначеному у свідоцтві про народження або паспорті. Посилається на судову практику у подібних правовідносинах.
Відзив на апеляційне оскарження не надходив.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Мастюгін Д.І. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення представника заявника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відмовляючи у відкриття провадження, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що із змісту заяви вбачається наявність спору щодо визнання або невизнання за заявником як спадкоємцем померлої особи права власності на частку об`єкту нерухомого майна після смерті його матері в порядку спадкування. Отже, вказаний спір підлягає вирішенню в порядку позовного провадження, оскільки законом у даному випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме шляхом звернення до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування. 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Порядок розгляду в окремому провадженні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначений главами 1 та 6 розділу IV ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі №632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.
Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
Згідно роз`яснень у п.12 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року(зі змінами), при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6ст.273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства.
Отже, для того щоб вірно застосувати положення частини четвертої статті 315 ЦПК України, аналізуючи зміст поданої заяви, потрібно пересвідчитися в тому, що заява подана не з вимогою встановлення юридичного факту.
Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_1 , заявник звернувся до суду із вказаною заявою, в якій просив встановити факт належності його матері ОСОБА_3 свідоцтва від 03.03.1999, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва, про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Водночас, обґрунтування вказаної заяви зводяться заявником до того, що його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 померли. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03.03.1999 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 належить квартира на праві приватної спільної сумісної власності за адресою: АДРЕСА_1 . Наразі, наявна помилка у вказаному свідоцтві, яка полягає у некоректному зазначенні прізвища одного зі співвласників, зокрема невірно вказано прізвище матері заявника, замість « ОСОБА_8 », зазначено « ОСОБА_6 ». Таким чином, уповноважений на видачу свідоцтва про право власності на квартиру орган не вніс відомості щодо прізвища, яке ОСОБА_3 мала при народженні і до одруження - ОСОБА_4 , а ще і некоректно зазначив одну літеру вказаного прізвища, вказавши ОСОБА_6 , а не ОСОБА_4 .
У відповіді Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації заявнику було повідомлено про неможливість виправлення прізвища у вказаному свідоцтві. 
Суб`єкт владних повноважень, який видав вказане свідоцтво ліквідований
З копії постанови приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.08.2025 року вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за законом на частку вказаного об`єкта нерухомого майна заявнику не було видане, оскільки відсутні документи, які посвідчують право власності померлої ОСОБА_3 на частку вказаного нерухомого майна, та через відсутність державної реєстрації права власності без видачі документа, що посвідчує таке право.
Отже, встановлення факту належності правовстановлюючого документу є необхідним для реалізації заявником ОСОБА_1 права на спадкування.
З огляду на вказані обставини, заявник посилався на те, що окрім установлення судом в окремому провадженні такого факту, що має юридичне значення, він не має іншої можливості одержати свідоцтво про право на спадщину.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. Наведене відповідає сталій позиції Верховного Суду, сформованій у постанові від 20 грудня 2023 року у справі №761/16555/23.
Прийшовши до висновку, що зі змісту поданої заяви вбачається наявність спору про право та необхідність розгляду заявлених вимог у порядку позовного провадження, суд першої інстанції не зазначив між ким наявний спір про право.
Натомість, процесуальний закон вимагає встановити наявність спору про право, а не припускати його можливість.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі №640/10329/16.
Апеляційний суд зазначає, що встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали здійснюється в судовому порядку (пункт 6 частини першої статті 315 ЦПК України, пункт 12 постанови пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»).
У цих справах суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, дати народження, неоднаково названих в різних документах, не присвоєння чи залишення одного з них.
Заяву про встановлення факту належності особі правовстановлюючого документа можуть подати спадкоємці померлої особи - власника цього документа для оформлення спадкових прав.
Отже, висновки суду першої інстанції про наявність спору про право, який має розглядатися у порядку позовного провадження, є передчасними.
Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2026 року - скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 липня 2026 року.

Головуючий:

Судді: