ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

10 вересня 2026 року | м. Дніпро | справа № 160/3032/26

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів: Дурасової Ю.В., Божко Л.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.04.2026 ( суддя Неклеса О.М.) в адміністративній справі №160/3032/26 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій позивачка просить суд:
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Міністерство оборони України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 в не повному обсязі;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерство оборони України виплачувати ОСОБА_1 як члену сім`ї (матері) зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 50% його грошового забезпечення, починаючи з 10.07.2025 року та враховуючи раніше виплачені суми;
Обґрунтуванням позовних вимог позивачки є такі обставини та норми права:
1.Статус військовослужбовця та членів сім`ї: син позивачки, ОСОБА_1 , проходив військову службу та 10.07.2025 року зник безвісти під час виконання бойового завдання. Він не перебуває у шлюбі та не має власних дітей.
2.Особливість запису відомостей про батька: відомості про батька сина у свідоцтві про народження були внесені відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері, оскільки батько не перебував у шлюбі з матір`ю і не було спільної заяви чи рішення суду).
3.Неправомірне зменшення виплат: військова частина призначила позивачці виплати грошового забезпечення зниклого безвісти сина лише у розмірі 25% (замість 50%), оскільки безпідставно включила до кола отримувачів особу, зазначену у свідоцтві як батько ( ОСОБА_3 ).
4.Порушення прав на соціальне забезпечення: позивачка вважає такі дії військової частини протиправними, наголошуючи, що юридичний запис за ст. 135 Сімейного кодексу України здійснено на законних підставах відповідно до законодавства, а тому мати має право на отримання виплати згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 року № 884 у повному обсязі як член сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.04.2026 року вимоги задоволено.
Суд вказав, що запис про батька дитини, зроблений відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України за вказівкою матері, є окремою правовою підставою, яка породжує певні сімейні права та обов`язки, і на момент нарахування виплат цей запис є чинним.
Проте суд підкреслив, що оскільки реального батьківства або спільного проживання/ведення спільного господарства з особою, записаною за ст. 135 СК України (яка формально вказана у свідоцтві), немає, така особа не може вважатися членом сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця в розумінні законодавства для отримання відповідних виплат.
З урахуванням норм постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 року № 884, право на отримання грошового забезпечення у рівних частках мають члени сім`ї військовослужбовця, а мати у цьому випадку має право на виплату в розмірі 50%, оскільки інші законні правопереважні члени сім`ї (дружина, діти чи батьки, які реально виконують родинні обов`язки) відсутні. Дії військової частини щодо зменшення виплати до 25% визнано протиправними.
З апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції звернувся відповідач, в обґрунтування якої зазначив, що командування військової частини у своїй діяльності керується «Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісті», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884 (з урахуванням змін, внесених постановою КМУ від 15 квітня 2025 року № 449).
Апелянт зазначає, що у нього немає правових підстав самостійно виключати особу, яка офіційно вказана у свідоцтві про народження, з кола отримувачів виплат або припиняти нарахування коштів на її користь.
Через відсутність особистого розпорядження зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 , виплати було розподілено наступним чином:
1/2 частка (50%) — самому зниклому безвісти (депонується на спеціальному рахунку);
1/4 частка (25%) — матері ( ОСОБА_1 );
1/4 частка (25%) — особі, зазначеній у свідоцтві як батько ( ОСОБА_3 ) (також депонується через неподання ним заяви).
У відзиві позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне. 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю військовослужбовця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим 08.06.1983 року Інгулецьким відділом РАЦС м.Кривого Рогу. 
Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України №00055513083 від 23.12.2025 року, відомості про батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: ОСОБА_3 , записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не перебуває у шлюбі та не має дітей, що не заперечується сторонами.
Відповідно до сповіщенням сім`ї №ГПП/6798 від 12.07.2025 року та витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_3 (з основної діяльності) №165 від 29.07.2025 року, ОСОБА_2 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 , яка структурно входить до складу та підпорядковується Військовій частині НОМЕР_1 та 10.07.2025 року зник безвісти під час виконання бойового завдання, поблизу населеного пункту Зелене Поле, Волноваського району, Донецької області. У зазначено вище наказі також зазначено, зникнення безвісти військовослужбовця солдата ОСОБА_2 вважати таким, що сталося під час бойових дій із забезпечення заходів із національної безпеки й оборони Батьківщини (захист Батьківщини) та територіальної цілісності, відсічі і стримування збройної агресії з боку збройних сил російської федерації на території Донецької області та пов`язане з виконанням військового обов`язку військової служби в Збройних Силах України, не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння.
ОСОБА_1 звернулась до Військової частини НОМЕР_1 з заявою щодо виплати їй грошових коштів у зв`язку зі зникненням безвісти сина. До заяви позивачкою було додано, зокрема, свідоцтво про народження ОСОБА_2 , витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, свідоцтво про одруження (на підтвердження зміни прізвища позивача), що не заперечується відповідачем.
Відповідно до відомостей, які містяться у довідці про нараховані та депоновані кошти військовослужбовця ОСОБА_2 , який має статус безвісти зниклий, на виконання наказів командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) про виплату грошового забезпечення та додаткової винагороди військовослужбовцям, які мають статус безвісті зниклих, за листопад - грудень 2025 року та січень 2026 року, у зв`язку з відсутністю особистого розпорядження, встановлено такий розподіл коштів, належних військовослужбовцю ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ): безвісти зниклому солдату ОСОБА_2 у розмірі 1/2 частки; батьку безвісти зниклого - ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки; матері безвісти зниклого військовослужбовця - ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_5 ) у розмірі 1/4 частки.
Отже, позивачці було фактично призначено виплату починаючи з жовтня 2025 року в розмірі 25% від усіх видів грошового забезпечення зниклого безвісти сина, у зв`язку з тим, що відповідачем включено до кола отримувачів виплат грошового забезпечення особу - ОСОБА_3 , як батька зниклого безвісти ОСОБА_2 .
Листом за вих. №1143/195-13 від 22.01.2026 року, Військова частина НОМЕР_1 повідомила позивачку, що згідно зі свідоцтвом про народження військовослужбовця, у графі “батько” зазначена особа ОСОБА_3 . Незважаючи на те, що запис про батька був здійснений відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, на момент нарахування виплат вказана особа юридично вважається батьком військовослужбовця, оскільки відповідний запис є чинним і не скасований у встановленому законом порядку. У зв`язку з цим військова частина не має правових підстав для невключения зазначеної у свідоцтві про народження особи до кола отримувачів виплат або для припинення нарахування коштів на її користь. Разом з тим у вищезазначеному листі роз`яснено, що у разі, якщо позивачка вважає, що особа, зазначена у свідоцтві про народження як батько, не є батьком військовослужбовця та була внесена до актового запису відповідно до статті 135 Сімейного кодексу України формально, вона маєте право звернутися до суду з відповідною заявою для вирішення цього питання у судовому порядку.
Вважаючи протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 в не повному обсязі, позивачка звернулась до суду з цим позовом.
Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.
З правової точки зору позиція позивачки базується на неправильному тлумаченні військовою частиною норм сімейного та соціального законодавства України.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до статті 2 Закону №2011-ХІІ (тут і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Частиною 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частини 6 статті 9 Закону №2011-ХІІ за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).
Порядок підтвердження справжності підпису військовослужбовця на особистому розпорядженні на випадок полону, оформлення та зберігання такого розпорядження та його скасування здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 4 статті 16 цього Закону.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими.
У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігаються передбачені законом інші види забезпечення.
30 листопада 2016 року, відповідно до абзацу 1 частини 6 статті 9 Закону №2011-ХІІ, була прийнята постанова Кабінету Міністрів України №884, якою затверджено Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх. До наведеної постанови вносились зміни згідно з постановами Кабінету Міністрів України № 103 від 30.01.2024 року, № 449 від 15.04.2025 року.
Військова частина стверджує, що не має права самостійно ігнорувати запис у свідоцтві про народження, проте ці аргументи військової частини суперечать чинному законодавству України з огляду на наступне.
Документом, що підтверджує юридичний статус батьків, є не просто свідоцтво про народження, а свідоцтво у сукупності з Витягом з ДРАЦС про реєстрацію народження із зазначенням підстав внесення відомостей про батька (за ч. 1 ст. 135 СК України).
Надання позивачкою такого витягу є офіційним юридичним документом, який держава видає саме для підтвердження того, що дитина виховувалася самотньою матір`ю, а батько юридично відсутній (ас14). Військова частина не «самостійно виключає» особу, а зобов`язана була належним чином оцінити надані документи, які мають імперативну юридичну силу. 
Юридичний запис за ст. 135 СК України означає, що права та обов`язки батька у ОСОБА_3 не виникли.
Апелянт посилається на зміни, внесені Постановою КМУ № 449 від 15.04.2025 року, та депонування 50% на спецрахунку самого військовослужбовця. 
Не заперечуючи правомірність депонування 50% для самого сина, розподіл решти 50% є незаконним.
Порядок № 884 чітко визначає коло членів сім`ї. Якщо військовослужбовець не має дружини та дітей, то право на виплату (у межах тих 50%, що виділені на сім`ю) переходить до батьків.
Оскільки ОСОБА_3 є батьком лише «зі слів матері» (згідно зі ст. 135 СК), він не є «батьком» у розумінні Сімейного кодексу та Порядку № 884. 
Отже, у цій правовій ситуації є лише один законний представник третини/черги батьків — мати ( ОСОБА_1 ). Всі 50%, які виділені на належних членів сім`ї, мали бути призначені їй одноособово, а не ділитися навпіл з вигаданим родичем.
Військова частина зазначає, що 25% ОСОБА_3 також депонуються, оскільки він не подав заяву.
Колегія суддів зазначає про абсурдність депонування частки «батька», оскільки це тільки підтверджує штучність позиції апелянта. 
Військова частина забронювала державні кошти за особою, яка ніколи не звернеться із заявою (і не має на це права), чим штучно та неправомірно обмежила право матері на належне їй соціальне забезпечення.
Таким чином, військова частина мала розподілити виплату у розмірі 50% грошового забезпечення безпосередньо матері (оскільки у зниклого військовослужбовця немає дружини та дітей, а інші 50% за законом зазвичай зарезервовані або виплачуються іншим членам сім`ї, якщо такі є, наприклад, непрацездатним утриманцям). 
Якщо утримуватись у межах логіки військової частини, яка ділила частку батьків навпіл, то частка «батька» (25%) має бути беззастережно повернута і доплачена матері, з огляду на те, що військовослужбовець не перебував у шлюбі та не мав дітей, єдиним законним отримувачем першої черги з боку батьків є мати (позивачка).
Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.04.2026 в адміністративній справі №160/3032/26 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 10 вересня 2026 року та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 15 вересня 2026 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко 

суддя Ю. В. Дурасова 

суддя Л.А. Божко