ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 690/42/26		
Провадження № 22-ц/821/1410/26		
Категорія: 305010200 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - Василенко Л. І., 
суддів: Карпенко О. В., Сіренка Ю. В.,
секретаря - Кукушкіної А. О.,

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Лабик Руслан Романович,
відповідач - Моторне (транспортне) страхове бюро України,
представник відповідача - Гусєв Павло Володимирович,
треті особи: ОСОБА_2 , Військова частина НОМЕР_1 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Лабика Руслана Романовича та Моторно (транспортного) страхового бюро України на рішення Багачевського міського суду Черкаської області від 24 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 , Військова частина НОМЕР_1 , про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі по тексту МТСБУ) про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого.
Свої вимоги мотивував тим, що 11.09.2025 близько 21 год. 00 хв. ОСОБА_2 , керуючи технічно справним транспортним засобом - бойовим вантажним автофургоном марки «HMMWV M115A1», який належить військовій частині НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, здійснював рух по проїзній частині ділянки автодороги Т0401 поблизу с. Покровське Синельниківського району Дніпропетровської області, зі сторони с. Покровське в напрямку м. Дніпра, зі швидкістю не менше 60 км/год.
У салоні автомобіля, на задньому правому пасажирському сидінні, в якості пасажира знаходився ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час руху, по проїзній частині ділянки автодороги Т0401 поблизу с. Покровське Синельниківського району Дніпропетровської області, зі сторони с. Покровське в напрямку м. Дніпра, ОСОБА_2 , рухаючись зі швидкістю не менше 60 км/год, не переконавшись, що це буде безпечним, змінив напрямок руху вправо, внаслідок чого виїхав за межі проїзної частини, втратив контроль над транспортним засобом та допустив перекидання транспортного засобу вліво за межі проїзної частини. 
Своїми діями водій ОСОБА_2 порушив вимоги п. п. 2.1.а, 2.9.а, 10.1 Правил дорожнього руху, що знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодженні у вигляді закритої тупої травми грудної клітини із забоями і розривами легень та внутрішньо-плевральною кровотечею, що у своїй сукупності і в перебігу травматичного процесу, ускладнилося розвитком комбінованого шоку, внаслідок чого ОСОБА_3 загинув на місці дорожньо-транспортної пригоди.
За даним фактом розпочато кримінальне провадження за № 62025170030018468, за результатами досудового розслідування якого обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України, передано на розгляд до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області, де в судовій справі № 803/75/25 триває його судовий розгляд.
У результаті загибелі ОСОБА_3 , позивачу, який є його батьком, заподіяно моральну шкоду, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача, оскільки цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією бойового вантажного автофургону марки «HMMWV M115A1», не була зареєстрована в установленому законом порядку.
Загальний розмір страхової (регламентної) виплати моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілої фізичної особи членам його сім`ї визначено на законодавчому рівні - 25 розмірів мінімальної місячної заробітної плати, встановленої законом на дату настання страхового випадку, та з урахуванням обставин даної справи становить 200 000 грн.
Стороною позивача було вжито заходів досудового врегулювання спору, однак відповідачем відмовлено у здійсненні страхової (регламентної) виплати, оскільки військова техніка не підлягає державній реєстрації у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, та відповідно не підлягає обов`язковому страхуванню цивільно-правової відповідальності, з чим позивач категорично не погоджується.
У зв`язку з вищенаведеним позивач просив суд стягнути з МТСБУ на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн страхового відшкодування моральної шкоди; 42 392,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Багачевського міського суду Черкаської області від 24.02.2026 залучено до участі у справі ОСОБА_2 та Військову частину НОМЕР_1 , в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Багачевського міського суду Черкаської області від 24.04.2026 відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого.
Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача, в порушення п. 4) ч. 2 ст. 43, ч. 1 ст. 81, ч. 2 ст. 83 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю бойового броньованого вантажного автофургону марки «HMMWV» моделі «М115А1», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .
Надані представником позивача докази не підтверджують обставини справи, на підставі яких заявлено позовні вимоги, та об`єктивно позбавляють можливості суд першої інстанції в повному обсязі перевірити їх дійсність, а самостійне витребування судом доказів у сторін, третіх осіб чи інших установ, в яких вони можуть перебувати в розпорядженні, за власною ініціативою свідчило б про порушення принципів рівності та диспозитивності, а також про упередженість суду, що є недопустимим.
Також зазначив, що з огляду на відмову в задоволенні позовних вимог суд не вирішував питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача заявлених судових витрат на правничу допомогу.
Відмовляючи в частині стягнення витрат на правничу допомогу з позивача на користь відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження понесених МТСБУ судових витрат на правничу допомогу в даній справі.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг
Доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Лабик Р. Р. 13.05.2026 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення Багачевського районного суду Черкаської області скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
Стягнути з МТСБУ на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн страхового відшкодування моральної шкоди; 30 280,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу за ведення справи в суді першої інстанції; 15 140,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу за ведення справи в апеляційній інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди трагічно загинув ОСОБА_3 , син позивача, у зв`язку з цим останньому було завдано моральної шкоди, загальний розмір страхової виплати за яку, згідно ч. 3 ст. 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобі», визначено на законодавчому рівні у 25 розмірів мінімальної місячної заробітної плати.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача нібито не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту смерті ОСОБА_3 11.09.2025, саме внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю бойового броньованого вантажного автофургону марки «HMMWV» моделі «М115А1» під керуванням ОСОБА_2 .
Проте з таким висновком категорично не можна погодитися, оскільки він є наслідком надмірного формалізму та не повного з`ясування обставин справи.
Суд безпідставно відхилив надану стороною позивача роздруківку тексту обвинувального акта у кримінальному провадженні № 62025170030018468, мотивуючи це відсутністю підписів слідчого, дізнавача та прокурора. Суд вказав, що цей документ не містить ознак офіційного документа, а тому не може підтверджувати вказані в ньому обставини. Однак, суд сам же у своєму рішенні підтвердив, що дана роздруківка була засвідчена представником позивача (адвокатом) на відповідність оригіналу. Відхиляючи цей доказ виключно через відсутність «мокрих» підписів слідчого на копії, суд проявив надмірний формалізм, позбавивши потерпілу сторону можливості довести факт ДТП. У разі наявності сумнівів у достовірності копії, суд мав процесуальну можливість витребувати оригінал документа або інформацію у відповідних органах, проте цього зроблено не було.
Крім того, суд відхилив як неналежний доказ роздруківку електронного листа з порталу «Судова влада України» щодо розгляду Синельниківським міськрайонним судом кримінальної справи № 803/75/25, зазначивши, що вона не містить інформації доказування. Проте, суд залишив поза увагою той факт, що інформація про стан розгляду судових справ є відкритою. Наявність у провадженні суду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 є об`єктивним фактом, який у сукупності з іншими доказами (свідоцтвом про смерть, повідомленням до МТСБУ) прямо вказує на обставини загибелі сина позивача. 
Звертає увагу на те, що відповідач (МТСБУ) відмовив позивачу в зв`язку з тим що, військова техніка нібито не підлягає обов`язковому страхуванню цивільно-правової відповідальності і саме через це у Бюро відсутні правові підстави для виплати.
Проте, суд першої інстанції, замість того, щоб вирішити ключове питання справи (наявність чи відсутність обов`язку МТСБУ виплачувати відшкодування за незастраховану військову техніку), штучно звів розгляд справи до перевірки формального оформлення копії документів із матеріалів кримінального провадження, ухилившись від надання правової оцінки діям відповідача та доводам позивача по суті позовних вимог. Це є грубим порушенням норм процесуального права, яке призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення. 

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник МТСБУ - ОСОБА_4 20.05.2026 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Багачевського районного суду Черкаської області від 24.04.2026 у частині розподілу судових витрат та ухвалити нове рішення, яким стягнути з позивача на користь МТСБУ витрати на правову допомогу у розмірі 2 000,00 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено, оскільки мають відкладальний характер, а саме до підписання акту прийому-передачі роботи.
Таким чином, МТСБУ вважає, що оскільки договором про надання правової допомоги визначено фіксовану суму гонорару, а тому вимога суду щодо надання акту виконаних робіт для детального встановлення обсягу наданої правової допомоги є надмірним формалізмом. 

Відзиви на апеляційні скарги не надходили 

Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду. 

Фактичні обставини справи

Встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Покровське Синельниківського району Дніпропетровської області, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 19.09.2025 виконавчим комітетом Багачевської міської ради Черкаської області.
Батьками померлого ОСОБА_3 є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 14.10.1994 відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського міськвиконкому Черкаської області.
Відповідно до Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 12.10.2020 Ватутінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Звенигородка Черкаської області.
Згідно роздруківки з сайту http://policy.mtsbu.ua станом на 11.09.2025 полісу внутрішнього страхування на транспортний засіб № НОМЕР_2 не знайдено.
Представник ОСОБА_1 звертався до МТСБУ із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою на виплату страхового відшкодування в розмірі 200 000 грн, у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 11.09.2025 близько 21 год. 44 хв. в с. Покровське Дніпропетровської області, за участю бойового броньованого вантажного автофургону марки «HMMWV» моделі «М115А1», під керуванням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Листом від 15.01.2026 № 3.1.-01а/1030 МТСБУ відмовлено у виплаті заявленого страхового відшкодування з підстав того, що військова техніка (автофургон HMWV моделі М115А1) не підлягає обов`язковому страхуванню цивільно-правової відповідальності, як наслідок, відсутні правові підстави для виплати страхового відшкодування в межах цього виду виплати.

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Учасники процесу в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі № 628.1475.19 (провадження № 61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».
У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753.8671.21 (провадження № 61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду».
Деліктні правовідносини щодо відшкодування шкоди, в тому числі моральної, завданої джерелом підвищеної небезпеки регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в редакції станом на 11.09.2025.
Частиною 2 ст. 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Згідно ч. ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Пунктом 6) ч. 1 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що потерпіла особа - фізична особа, життю, здоров`ю та/або майну якої заподіяно шкоду, та/або юридична особа, майну якої заподіяно шкоду, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка має право на відшкодування такої шкоди відповідно до цього Закону.
Згідно ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої у особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, виник обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб.
Порядок та підстави здійснення МТСБУ регламентних виплат за рахунок коштів фонду захисту потерпілих регламентовано ч. 2 ст. 18, ст. ст. 20, 32, ч. 1 ст. 43 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова (регламентна) виплата у зв`язку із смертю потерпілої фізичної особи здійснюється, крім іншого, її батькам, якщо смерть потерпілої фізичної особи настала протягом одного року з дня дорожньо-транспортної пригоди та є прямим її наслідком, а загальний розмір страхових (регламентних) виплат стосовного одного померлого становить 25 розмірів мінімальної місячної заробітної плати, встановленої законом на дату настання страхового випадку.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів на підтвердження факту смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю бойового броньованого вантажного автофургону марки «HMMWV» моделі «М115А1», р.н. НОМЕР_2 , та факту дорожньо-транспортної пригоди поблизу с. Покровське Синельниківського району Дніпропетровської області за участю вищевказаного транспортного засобу, під керуванням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У матеріалах справи відсутні будь-які документи, які засвідчують приналежність бойового броньованого вантажного автофургону марки «HMMWV» моделі «М115А1», р.н. НОМЕР_2 відповідній військовій частині. 
Відповідно до ч. 5 ст. 95 ЦПК України, учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Колегія суддів погоджується з висновком суду, що долучена до позовної заяви роздруківка тексту обвинувального акту в кримінальному провадженні № 62025170030018468 за змістом якого ОСОБА_2 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України, не може вважатись письмовим доказом, у розумінні ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 95 ЦПК України, оскільки даний обвинувальний акт не містить ознак офіційного документу.
Пунктом 9 ч. 2 ст. 291 КПК України, яка регламентує обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування, визначено, що обвинувальний акт має містити такі відомості, зокрема дату та місце його складання слідчим та затвердження прокурором.
Відповідно до ч. 3 ст. 291 КПК України обвинувальний акт підписується слідчим, дізнавачем та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.
При дослідженні роздруківки тексту обвинувального акту в кримінальному провадженні № 62025170030018468, який був наданий представником позивача, встановлено, що він не містить ні підписів уповноважених осіб, які його склали та затвердили, ні дат його складення та затвердження, що не надає цій роздруківці як статусу відповідного офіційного документу, так і не може підтверджувати обставини, які в ній зазначені, навіть з урахуванням засвідчення представником позивача відповідності оригіналу копії даної роздруківки.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доказ, а саме надану представником позивача роздруківку електронного листа від 19.01.2026, надісланого в автоматичному режимі з порталу Судової влади України на e-mail «zakon044@gmail.com», в якій зазначено відомості щодо розгляду Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області кримінальної справи № 803/75/25 та її сторін, оскільки даний доказ не містить жодної інформації щодо предмета доказування, тож така роздруківка не може вважатися належним доказом у справі, як наслідок, відповідно до ч. 4 ст. 77 ЦПК України.
Дослідивши зміст обставин, викладених у повідомленні про дорожньо-транспортну пригоду від 31.12.2025 та в заяві на виплату страхового відшкодування від 31.12.2025, які адресовані МТСБУ, складених та підписаних від імені ОСОБА_1 представником ОСОБА_6 , суд першої інстанції вірно зазначив, що відсутні інші належні та допустимі докази, які б підтверджували їх достовірність, так як приписи ч. 6 ст. 81 ЦПК України позбавляють суд можливості робити припущення щодо їх дійсності.
Тож обґрунтування наявності таких обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає принципу справедливості розгляду справи судом, встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ч. 1 ст. 264 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
У зв`язку з вищевикладеним, суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що стороною позивача, у порушення п. 4) ч. 2 ст. 43, ч. 1 ст. 81, ч. 2 ст. 83 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю бойового броньованого вантажного автофургону марки «HMMWV» моделі «М115А1», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .
Таким чином, надані представником позивача докази не підтверджують обставин справи на підставі яких заявлено позовні вимоги та об`єктивно позбавляють можливості суд першої інстанції в повному обсязі перевірити їх дійсність, а самостійне витребування судом доказів у сторін, третіх осіб чи інших установ, в яких вони можуть перебувати в розпорядженні, за власною ініціативою свідчило б про порушення принципів рівності та диспозитивності, а також про упередженість суду, що є недопустимим.
Щодо клопотання представника позивача - адвоката Лабика Р. Р. про визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк, прийняття та долучення доказів, а саме обвинувального акта у кримінальному провадженні № 62025170030018468 від 15.10.2025, ухвали Дніпровського апеляційного суду від 27.10.2025 та супровідного листа від 05.11.2025 № 88402/11-п.
На підтвердження викладених доводів скаржник до суду апеляційної інстанції надає нові докази, які не були подані ним у суд першої інстанції, просить їх долучити до матеріалів справи та врахувати під час постановлення судового рішення.
Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції.
У силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.
Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
У роз`ясненні п. 6 вказаної Постанови зазначено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).
У п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення п. 6 ч. 2 ст. 356, ч. ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12.08.2020 у справі № 704/192/18.
В обґрунтування неможливості подати до суду першої інстанції докази зазначені в клопотанні, скаржник зазначає, що офіційні копії підписаного обвинувального акту та супровідних листів суду були отриманні представником позивача від адвоката, що здійснює захист інтересів потерпілого у кримінальному процесі, лише після ухвалення рішення Багачевським міським судом, що зробило неможливим їх своєчасне подання. 
У відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. 
Однак такого клопотання матеріали справи не містять, що правомірно враховано судом першої інстанції.
Водночас долучений до апеляційної скарги обвинувальний акт складений та затверджений 15 жовтня 2025 року.
Крім того, подаючи позовну заяву до суду 22.01.2026 з долученими до неї доказами серед яких і наведений обвинувальний акт, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 31.12.2025 в якому згідно додатку також зазначений обвинувальний акт та заява на виплату страхового відшкодування від 31.12.2025, які адресовані МТСБУ, складені та підписані від імені ОСОБА_1. представником ОСОБА_6 , представник позивача - адвокат Лабик Р. Р. одночасно подав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, при цьому не заперечував проти винесення заочного рішення.
Отже, враховуючи те, що поважних та об`єктивних причин неподання доказів у строки встановлені законом скаржником не зазначено, тому апеляційний суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання про долучення вказаних у клопотанні доказів.
Щодо вирішення питання про стягнення судових витрат сторін.
Відповідно до змісту ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Згідно змісту ч. 1, п. 1) ч. 3 ст. 133, ч. 2 ст. 137 ЦПК України до складу судових витрат, крім судового збору, належать витрати, пов`язаних з розглядом справи, до складу яких, крім іншого, відносяться витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції не вирішував питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача заявлених судових витрат на правничу допомогу.
Подаючи відзив на позовну заяву представник відповідач вказав, що МТСБУ планує понести судові витрати на правничу допомогу в даній справі в розмірі 2 000 грн, та просив стягнути їх з позивача на користь МТСБУ.
Відповідно до змісту ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір понесених витрат на правову допомогу підлягає доказуванню на загальних підставах.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача надано: копію договору про надання послуг у сфері права від 12.10.2021 № 4.1/12-10/2021, укладеного між МТСБУ та адвокатським об`єднанням «ІНСЛОУ ГРУП», та додаткової угоди від 28.12.2021 до нього, роздруківку тексту додаткової угоди від 29.01.2026 № 1286 до Договору № 4.1/12-10/2021.
За змістом п. п. 4.1, 4.2 Договору № 4.1/12-10/2021 надання послуг здійснюється на підставі договору та додаткових угод до нього, які є його невід`ємними частинами. У додатковій угоді обов`язково зазначаються відомості про справу за якою надаються послуги, якщо здійснення дій спрямовано на врегулювання наявної дебіторської чи кредиторської заборгованості. Виконавець має право покласти виконання договору на іншу особу у випадку погодження цього із замовником.
Умовами п. п. 5.2.4 п. 5.2 Договору № 4.1/12-10/2021 визначено, що вартість послуг, що надаються виконавцем у справах у яких замовник є відповідачем з ціною позову понад 100 000 грн, у розмірі 2 000 грн.
Згідно п. 5.3 Договору № 4.1/12-10/2021 оплата здійснюється замовником шляхом перерахування суми винагороди на рахунок виконавця на підставі акту приймання-передачі наданих послуг, який складається виконавцем раз на місяць та передається замовнику у місяці, наступному за звітним, у двох екземплярах разом із матеріалами справи.
Суд першої інстанції дослідивши роздруківку тексту додаткової угоди від 29.01.2026 № 1286 до Договору № 4.1/12-10/2021, яка була долучена до відзиву на позовну заяву, як доказ понесених МТСБУ витрат на правничу допомогу, встановив відсутність відомостей про підписання даного тексту саме в такій редакції уповноваженими представниками сторін Договору № 4.1/12-10/2021.
Крім того, в матеріалах справи відсутні акт приймання-передачі наданих послуг між МТСБУ та адвокатським об`єднанням «ІНСЛОУ ГРУП», докази перерахування МТСБУ грошових коштів на користь адвокатського об`єднання «ІНСЛОУ ГРУП», як підтвердження понесених МТСБУ судових витрат на правничу допомогу в даній справі.
Також, у матеріалах справи відсутня заява про надання доказів понесення витрат на правничу допомогу, протягом п`яти днів після ухвалення рішення в справі від імені МТСБУ чи його представника.
Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 20.07.2021 в справі № 922/2604/20, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат на правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн.
Судом першої інстанцій виконано вимоги ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно досліджено і оцінено докази та встановлено обставини у справі, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційних скарг суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер та зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скаргах доводами не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду в оскаржуваних скаржниками частинах не спростовують.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лабика Руслана Романовича та Моторно (транспортного) страхового бюро України - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Моторно (транспортного) страхового бюро України -залишити без задоволення.
Рішення Багачевського міського суду Черкаської області від 24 квітня 2026 року -залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуюча     Л. І. Василенко

 Судді:   О. В. Карпенко

Ю. В. Сіренко