ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 липня 2026 року 
м. Київ 

справа № 524/8438/23

провадження № 61-5140св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Полтавської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2026 року у складі колегії суддів: Одринської Т. В., Панченка О. О., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що з 21 квітня 2012 року вона та  ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка зазначала, що заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 липня 2013 року у справі № 524/5951/13-ц стягнуто із ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 04 липня 2013 року та до досягнення дитиною повноліття; стягнуто із ОСОБА_2 на її користь аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 04 липня 2013 року та до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 квітня 2016 року шлюб між ними було розірвано та визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із нею (справа № 524/387/16-ц).

Вказувала, що відповідач не виконує рішення суду про стягнення аліментів, станом на 22 вересня 2023 року заборгованість зі сплати аліментів становить 240 422,68 грн. Крім того,  ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні, утриманні, медичному забезпечені сина, не цікавиться його життям,не відвідує його, за роки навчання дитини у школі жодного разу не з`явився на батьківські збори, що є підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина.

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила суд позбавити  ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 липня 2025 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду; відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання; залучено до участі у справі як третіх осіб: виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, як орган опіки та піклування, Службу у справах дітей Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області; зобов`язано виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, як орган опіки та піклування надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02 липня 2025 року у складі судді Нестеренка С. Г. позов ОСОБА_1 задоволено.
Позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що збереження батьківських прав відповідачем стосовно сина ОСОБА_3 не сприятиме гармонійному розвитку дитини. Збереження батьківських прав за особою, відсутньою у житті сина 11 років, створить почуття невизначеності у житті дитини, такий стан не сприятиме її нормальному психічному та емоційному розвитку. Суд урахував, що ОСОБА_2 не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не допомагає матеріально, не сплачує аліменти, не цікавиться здоров`ям, шкільним життям, навчанням та вихованням сина, не спілкується із ним.Наведені обставини у своїй сукупності, на думку суду, є достатньою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

При цьому районний суд визнав обґрунтованим та врахував висновок органу опіки та піклування від 06 червня 2024 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд першої інстанції вважав, що застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав спрямоване на захист прав та інтересів дитини, має законну мету і втручання у права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав. При цьому суд роз`яснив, що батько, позбавлений батьківських прав, має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 липня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу щодо ОСОБА_2 як позбавлення його батьківських прав. Апеляційний суд вказав на відсутність належних і допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Надані позивачкою докази не свідчать про те, що батько дитини не бажає спілкуватися із сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Також, суд першої інстанції не врахував, що відповідач бажає виховувати сина, намагається усіма доступними способами брати участь у його житті, що вказує на його зацікавленість у збереженні зв`язків зі своєю дитиною та свідчить про його інтерес до дитини і бажання брати участь у її вихованні та утриманні.

Суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

При цьому апеляційний суд вважав, що орган опіки і піклування при наданні висновку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, не врахував насамперед інтереси дитини.

Апеляційний суд застосував відповідні норми національного та міжнародного законодавства, прецедентну судову практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо забезпечення якнайкращих інтересів дитини, правові позиції Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у побідних справах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2026 року скасувати та залишити в силі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 липня 2025 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та рух справи

У квітні 2026 року касаційна скарга ОСОБА_1 надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

У травні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що районний суд дійшов правильного висновку про доведеність нею факту ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, нехтування потребами сина та ухвалив законне рішення про задоволення її позовних вимог. Натомість суд апеляційної інстанції надав неправильну оцінку обставинам справи, що стало наслідком скасування рішення районного суду.

На думку заявника, позбавлення  ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина відповідатиме якнайкращим інтересам дітей, тому суд апеляційної інстанції зробив помилкові висновки по суті спору, оскільки наявні правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав.

Вказує, що наявні у матеріалах справи докази вказують на те, що  ОСОБА_2 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини, ухиляється від виконання своїх обов`язків, що є підставою для позбавлення його батьківських прав відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України. Крім того, ОСОБА_3 не заперечує проти позбавлення батька батьківських прав.

Зазначає, що апеляційний суд не розглянув подане нею клопотання про долучення до матеріалів справи довідки Автозаводського відділу державної виконавчої служби у м. Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 02 березня 2026 року № 36192 про наявність у  ОСОБА_2 заборгованості зі сплати аліментів, яка станом на 01 березня 2026 року становить 373 586,05 грн та штрафу за несплату аліментів у розмірі 120 211,34 грн, що підтверджує навмисні дії відповідача щодо невиконання батьківських обов`язків відносно сина.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення ОСОБА_1 , вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19, від 20 березня 2024 року у справі № 204/2097/22, від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23, від 19 лютого 2025 року у справі № 147/277/24, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також ОСОБА_1 зазначає про порушення апеляційним судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме судові рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У травні 2026 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_2 - адвоката Гонтара В. М. надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про необґрунтованість доводів касаційної скарги ОСОБА_1 та відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, яка відповідає вимогам статей 263-265 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 квітня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, від якого у них народився син -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а. с. 12).

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 липня 2013 року у справі № 524/5951/13-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину та утримання дружини до досягнення дитиною трьох років задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 04 липня 2013 року та до досягнення дитиною повноліття. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 04 липня 2013 року та до досягнення дитиною повноліття.
Рішення в частині стягнення сум платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (том 1, а. с. 14).

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 квітня 2016 року у справі № 524/387/16-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено.
Розірвано шлюб, зареєстрований 21 квітня 2012 року в Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 ), актовий запис № 154.
Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 . 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (том 1, а. с. 13).

Відповідно до інформації Кременчуцького ліцею № 17 «Вибір» імені М. Г. Неленя Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 06 жовтня 2023 року № 0-26/359 ОСОБА_3 , учень 5 класу, навчається у ліцеї з першого класу. Мати цікавиться розвитком дитини, регулярно підтримує зв`язок з класним керівником та приділяє належну увагу вихованню сина. Батько за роки навчання дитини жодного разу не з`являвся в ліцеї. Дитина проживає разом із матір`ю в належних житлово-побутових умовах, оточена турботою та увагою з боку матері, забезпечена всім необхідним для життя та розвитку (том 1, а. с. 20).

27 березня 2024 року ОСОБА_2 подав до служби у справах дітей письмові пояснення, в яких повідомив, що колишня дружина забрала їх спільного сина та перешкоджає спілкуванню із ним, заперечив щодо позбавлення його батьківських прав, має намір брати участь у вихованні сина (том 1, а. с. 225).

Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 04 червня 2024 року № 1277 було затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а. с. 184).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а. с. 185-191).

У вказаному висновку органом опіки та піклування було встановлено, що ОСОБА_2 тривалий час не виконує батьківських обов`язків стосовно свого сина. З 2013 року він не підтримує стосунків із дитиною, не бере участі у його вихованні та розвитку, не спілкується із ним та не надає матеріальної допомоги. За даними виконавчої служби у нього наявна значна заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на 01 березня 2024 року становила 275 186,79 грн. Дитина перебуває на обліку в амбулаторії АЗПСМ № 6 КНМП «ЦПМСД № 3» м. Кременчука Полтавської області, на прийом лікаря-педіатра звертається у супроводі матері - ОСОБА_1 , відомості щодо звернення дитини на прийом до лікаря-педіатра у супроводі батька в закладі охорони здоров`я відсутні.

Згідно з довідкою-розрахунком Автозаводського відділу державної виконавчої служби у м. Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 03 січня 2025 року № 481 станом на 01 січня 2025 року заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів становить 309 416,04 грн. 21 вересня 2023 року державним виконавцем було винесено постанову про накладення штрафу на ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 120 211,34 грн (том 1, а. с. 177).

У суді першої інстанції у присутності представника органу опіки та піклування було заслухано думку неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який повідомив, що бачив батька тільки один раз у своєму житті у 2024 році, коли йшов з бабусею від лікаря і саме бабуся показала йому батька. Тоді батько зробив вигляд, що не помітив їх. До цього часу бачив батька лише на фото, на нього він не ображається, оскільки не знає його, жодних почуттів до нього не має, він для нього чужа людина. Мати ніколи не забороняла спілкуватися з батьком, до школи батько не приходив. Спілкуватися з батьком не хоче, ця думка є свідомою, підтримує свою матір у питанні позбавлення батька батьківських прав.

Свідок ОСОБА_6 , яка є матір`ю позивачки, в суді першої інстанції повідомила, що  ОСОБА_2 на дні народження дитини ніколи не приходив, не телефонував та не вітав його, не цікавився його життям, навчанням, здоров`ям. Жодних відносин у ОСОБА_2 з сином не має.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова апеляційного суду зазначеним вимогам закону відповідає не повністю

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частинами першою та другою статті 10 ЦПК України регламентовано, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини) закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див.: постанову Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (див.: постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20)).

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах: від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18), від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20), від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21 (провадження № 61-10098св23) та багатьох інших.

Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положеннями статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

При цьому у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судом апеляційної інстанції надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам, показанням дитини та встановлено, що відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу щодо  ОСОБА_2 як позбавлення його батьківських прав відносно дитини.

Судом апеляційної інстанції не встановлено обставин остаточного й свідомого ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивачкою відповідних доказів суду не надано, а відповідач наголошує на своєму бажанні налагодити контакт із сином.

Верховний Суд ураховує, що  ОСОБА_1 не довела факт остаточного й свідомого ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків.

Наявність заборгованості по сплаті аліментів сама по собі автоматично не свідчить про належне виконання батьківських обов`язків щодо виховання, піклування, утримання і розвитку дитини, не може вважатися безумовною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Подібні правові висновки викладено у постанові від 15 липня 2019 року у справі № 336/9218/14 (провадження № 61-33525св18) та у постанові від 07 червня 2023 року у справі № 753/18406/16-ц (провадження № 61-4010св23), від 27 травня 2026 року у справі № 335/8078/24 (провадження № 61-2710св26).

Верховний Суд ураховує й те, що в апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що причиною його не спілкування із сином є поведінка позивачки, яка заборонила дитині спілкуватися із батьком.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні
між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції.

Судом першої інстанції у присутності представника органу опіки та піклування було заслухано думку неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який повідомив, що бачив батька тільки один раз у своєму житті у 2024 році, коли йшов з бабусею від лікаря і саме бабуся показала йому батька. Тоді батько зробив вигляд, що не помітив їх. До цього часу бачив батька лише на фото, на нього він не ображається, оскільки не знає його, жодних почуттів до нього не має, він для нього чужа людина. Мати ніколи не забороняла спілкуватися з батьком, до школи батько не приходив. Спілкуватися з батьком не хоче, ця думка є свідомою, підтримує свою матір у питанні позбавлення батька батьківських прав.

Разом із тим, суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню справи. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (див.: постанову Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17).

Однак, з урахуванням вищенаведених норм права та судової практики Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як і не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення її якнайкращих інтересів. Відтак, доводи касаційної скарги заявника у цій частині є безпідставними.

Верховний Суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав не вплине позитивно на вирішення зазначених проблем, які склалися між сторонами у справі, тобто між колишнім подружжям, не захистить інтереси їхнього спільного сина.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (див.: постанови Верховного Суду: від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 24 квітня 2024 року у справі № 726/433/23).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (див.: рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «Хант проти України», № 31111/04, § 54).

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23 (провадження № 61-9650св24) вказано, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають у тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

З урахуванням усіх обставин справи та на підставі оцінки доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України), апеляційним судом зроблено обґрунтовані висновки про те, що позбавлення відповідача батьківських прав є крайнім заходом впливу й відсутня необхідність у його застосуванні.

При цьому не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися із сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Отже, у даній справі позбавлення батьківських прав відповідача відносно дитини не відповідає її якнайкращим інтересам, оскільки обставини ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження, що спростовує доводи касаційної скарги ОСОБА_1  у цій частині.

Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька, так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 645/1592/24 (провадження № 61-3978св25), від 23 вересня 2025 року у справі № 536/1302/24 (провадження № 61-9329св25).

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, скасувавши рішення районного суду і відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1 , зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову останньої.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 16 липня 2025 року у справі № 542/342/24 (провадження № 61-5926св25), від 23 липня 2025 року у справі № 638/3925/24 (провадження № 61-5125св25), від 30 липня 2025 року у справі № 279/1536/24 (провадження № 61-8256св25).

Посилання заявника про порушення апеляційними судом норм процесуального права, а саме безпідставну відмову у прийнятті доказів, колегія суддів відхиляє, оскільки апеляційний суд перевіряє рішення районного суду в межах обставин і подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів не встановила неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, так і порушень норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Зроблені судом апеляційної інстанції висновки узгоджуються з судовою практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), чинним на час ухвалення судового рішення законодавством, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. При цьому у кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Судом апеляційної інстанції було враховано норми міжнародного та національного законодавства, а також правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей.

Апеляційним судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України), а тому відповідні доводи касаційної скарги відхиляються Верховним Судом.

Отже, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, вони не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, по суті зводяться до переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Водночас, встановлені судами обставини вказують на наявність підстав для того, щоб попередити  ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Верховний Суд звертає увагу, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (див.: постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22, від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Частиною четвертою статті 412 ЦПК України визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду змінити шляхом доповнення попередженням відповідача про необхідність змінити ставлення до своїх обов`язків щодо виховання сина, а в іншій частині - залишити без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

При цьому, оскільки зміна резолютивної частини оскаржуваної постанови апеляційного суду не вплинула на обсяг вирішених позовних вимог, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України суд касаційної інстанції не здійснює.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2026 року змінити. 

Попередити ОСОБА_2  про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , і покласти на орган опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області контроль за виконанням ОСОБА_2  батьківських обов`язків стосовно дитини.

В іншій частиніпостанову Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:	І. Ю. Гулейков   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк