| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/57628/25 Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді: - Осіпової О.О.,
суддів: - Златіна С.В., Воловика С.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2026 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив суд:
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення з 01.01.2023 щомісячних страхових виплат позивачу за спеціальний медичний догляд та постійний сторонній догляд, а також відшкодування витрат, визначених висновком МСЕК від 06.06.2011 та Індивідуальною програмою реабілітації інваліда №254 від 06.06.2011, №1297 від 03.08.2023;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити нарахування і виплату позивачу щомісячних страхових виплат за спеціальний медичний догляд та постійний сторонній догляд, а також відшкодування витрат, визначених висновком МСЕК від 06.06.2011 та Індивідуальною програмою реабілітації інваліда №254 від 06.06.2011, №1297 від 03.08.2023 та виплатити заборгованість з 01.01.2023;
стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь позивача 120 000,00грн. відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями посилаючись на ст. 23 ЦК України;
стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь позивача оплату неустойки за 2022-2024 роки згідно темпів інфляції у сумі 9 128,70грн.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2026 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення з 01.01.2023 щомісячних страхових виплат розмір нанесеної також відшкодування витрат, визначених висновком МСЕК від 06.06.2011 та Індивідуальною програмою реабілітації інваліда №254 від 06.06.2011, №1297 від 03.08.2023.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити нарахування і виплату ОСОБА_1 щомісячних страхових виплат за спеціальний медичний догляд та постійний сторонній догляд, а також відшкодування витрат, визначених висновком МСЕК від 06.06.2011 та Індивідуальною програмою реабілітації інваліда №254 від 06.06.2011, №1297 від 03.08.2023 та виплатити заборгованість з 01.01.2023.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь позивача заподіяну моральну шкоду у розмірі 10000,00грн. (десять тисяч гривень).
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач неодноразово протягом 2023 -2025 років звертався до Головного управління ПФУ в м. Києві із заявами щодо отримання соціальних послуг з догляду внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання відповідно до Закону №1105-XIV та Порядку №438, відтак, у суду були відсутні підстави вважати, що позивачем не виконано вимоги, передбачені Порядком організації надання деяких соціальних та медичних послуг потерпілим внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, затвердженим Постановою Кабінету міністрів Україні від 28 квітня 2023 року №438 "Деякі питання організації забезпечення соціальними та медичними послугами потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які їх потребують".
Тому, враховуючи протиправність дій відповідача щодо призупинення належних позивачу виплат, суд першої інстанції дійшов переконання про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача поновити нарахування та виплату належних позивачу сум, та зазначив, що, натомість, питання визначення розміру таких виплат, у випадку належить до дискреційних повноважень відповідача як органу уповноваженого здійснювати управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку.
Водночас у частині позовних вимог щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 120 000,00грн. позивачем не доведено, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою, а внаслідок чого, виходячи з меж розумності, суд першої інстанції вважав, що достатнім буде стягнути з відповідача на користь позивача заподіяну моральну шкоду в розмірі 10000,00грн. за спричинені йому душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, а тому позовні вимоги у цій частині задовольнив частково.
У задоволенні позовних вимог про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь позивача оплату неустойки за 2022-2024 роки згідно з темпами інфляції у сумі 9 128,70грн. було відмовлено, оскільки з наявних у справі матеріалів не вбачається, що між позивачем та управлінням Пенсійного фонду існували господарські правовідносини як між суб`єктами господарювання, а трактування позивачем не поновлення виплати соціальних коштів, як невиконаного органом Пенсійного фонду грошового зобов`язання за яке сплачується інфляційні нарахування та три проценти річних, є помилковим, та не ґрунтується на нормах пенсійного законодавства. Натомість питання щодо виплати соціальних виплат за минулий час та, зокрема, виплати компенсації втрати частини коштів внаслідок порушення строків її виплати врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати ц частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, оскільки нездійснення позивачу виплати на сторонній догляд, який був призначений за висновком МСЕК та Індивідуальною програмою реабілітації, протягом двох років призвело до різкого погіршення його стану здоров`я, викликало головний біль, безсоння, тривожність, а також розлад психіки та поведінки, що визначено лікарем-психіатром, до якого він був направлений для обстеження сімейним лікарем.
Зазначає, що внаслідок порушення відповідачем його прав він відчув приниження, несправедливість та розчарування в діяльності державної установи, яка порушила щодо нього законодавство.
Крім того, був порушений його життєвий уклад, йому доводиться докладати додаткових зусиль і тривалий час доводити свою правоту та досягати відновлення справедливості у суді, тому, на його думку, розмір нанесеної йому моральної шкоди він оцінює в сумі 120000грн., що відповідатиме засадам справедливості та розумності та буде достатнім для компенсації спричинених йому душевних страждань протиправними діями відповідача. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2026р. провадження за апеляційною скаргою було відкрите та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
У встановлений апеляційним судом строк відзиву на апеляційну скаргу подано не було.
Крім того, не погоджуючись з рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2026 року, ГУ ПФУ в м. Києві також подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення із ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки відповідач на момент виникнення спірних правовідносин діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, і не порушував права та законні інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.05.2026р. провадження за апеляційною скаргою було відкрите та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
У встановлений апеляційним судом строк позивачем подано відзив на апеляційну скаргу (т.2, а.с.60-61), в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ГУ ПФУ в м. Києві, адже ним було виконано всі вимоги закону щодо подання відповідних заяв, а невиплата йому коштів відбулася виключно внаслідок протиправної бездіяльності самого відповідача. 
Зазначає, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано встановив факт заподіяння йому моральної шкоди, хоча і в меншому розмірі ніж було заявлено позивачем, а оскільки протиправна бездіяльність відповідача тривала декілька років, то він як літня людина був повністю залежний від стороннього патронажу та позбавлений належного фінансування, що спричинило йому постійний стрес, почуття тривалої невизначеності нервові хвилювання, порушило його звичний життєвий уклад та переконало у недієвості державних інституцій.
Проте територіальний орган ПФУ не надав жодних доказів на спростування цих тверджень. 
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанції, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи із 80% втратою працездатності по трудовому каліцтву, довічно та потребує стороннього догляду, що підтверджується Довідкою до Акта огляду МСЕК від 06.06.2011 серії 10ААА №135325, а також Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії КА-З №000949 від 06.11.2011.
Відповідно до Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності серії КА-З №000949 від 06.11.2011 та Індивідуальною програмою реабілітації інваліда №254 від 06.06.2011 ОСОБА_1 довічно визначено соціально-побутовий патронаж та спеціальні заходи (крісло-коляска кімнатна і прогулянкова, сидіння для ванної, протезні вироби), медична реабілітація і спостереження, санаторно-курортне лікування.
У зв`язку з прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 28.04.2023 №438 «Деякі питання організації забезпечення соціальними та медичними послугами потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які їх потребують», з метою отримання усіх передбачених законодавством соціальних виплат, позивачем пройдено 30.08.2023 переогляд у Спеціалізованій травматологічній МСЕК (довідка МСЕК не змінювалась), за результатами чого видано нову Індивідуальну програму реабілітації інваліда №1297 від 30.08.2023.
Згідно з новою Індивідуальною програмою реабілітації від 30.08.2023 ОСОБА_1 також визначено довічно: соціально-побутовий патронаж, засоби пересування (крісло-коляска кімнатна, прогулянкова), спеціальні засоби (сидіння для ванн, комбінована грілка), ортопедичні засоби (корсет, ортопедичне взуття, ортези наколінні, фіксатор колінних суглобів), відновна терапія, профілактичні заходи, санаторно-курортне лікування.
У зв`язку із набранням 01.01.2023 чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21.09.2022 №2620-ІХ, ОСОБА_1 з 01.01.2023 припинено виплату раніше призначених страхових виплат і відшкодування витрат, визначених висновком МСЕК та Індивідуальною програмою реабілітації інваліда.
Листом від 10.04.2023 №11212-8128/Ц-03/8-2600/23 Головне управління ПФУ в м. Києві повідомило позивача, що відповідно до п. 3 ст. 36 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21.09.2022 №2620-ІХ, закупівля соціальних послуг, у тому числі на побутове обслуговування, здійснюється та розраховується відповідно до оцінки потреб потерпілого відповідно до Закону України «Про соціальні послуги».
Листом від 10.01.2025 №2600-0316-8/9111 Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача, що йому призначено відшкодування за потребу в побутовому обслуговуванні з 01.01.2023 по 31.07.2023 у розмірі 1675,00грн. щомісяця та щомісячну грошову компенсацію за надання соціальної послуги догляду вдома членом сім`ї та/або іншою особою з 01.12.2024 у розмірі 2000,00грн., які перераховані на поточний банківський рахунок позивача в АТ «Ощадбанк».
Листом від 13.11.2025 №2600-0402-8/199285 Управління з питань виплат Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на запит позивача повідомило, що йому призначено компенсацію по заяві про надання соціальних послуг з догляду членом сім`ї та/або іншою особою за період з січня 2025 року по кінець жовтня 2025 року у розмірі 2000,00грн. щомісяця. Також повідомлено, що з 08.08.2025 призначено компенсацію про надання соціальної послуги натуральної допомоги в розмірі 1333,00грн. щомісячно, виплату яку розпочато у листопаді 2025 року. Борг за період з 08.08.2025 по 30.09.2025 у сумі 2365,59грн. було перераховано додатковими відомостями на той же особистий рахунок в ПАТ «Привабанк», куди перераховується компенсація по заяві про надання соціальних послуг з догляду членом сім`ї або іншою особою.
Позивач, вважаючи оскаржувані дії відповідача протиправними, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Відповідно до ч.3 статті 42 Закону України від 23.09.1999 №1105-ХIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №1105, в редакції чинній на 02.04.2022) фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, реабілітацію у сфері охорони здоров`я, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації особи з інвалідністю (у разі її складення). Фонд організовує цілеспрямоване та ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах або на договірній основі в інших лікувально-профілактичних закладах з метою якнайшвидшого відновлення здоров`я застрахованого.
Якщо внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання потерпілий тимчасово втратив працездатність, Фонд фінансує всі витрати на його лікування.
Сума витрат на необхідний догляд за потерпілим залежить від характеру цього догляду, встановленого МСЕК, і не може бути меншою (на місяць) за: 1) розмір мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, - на спеціальний медичний догляд (масаж, уколи тощо); 2) половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, - на постійний сторонній догляд; 3) чверть розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, - на побутове обслуговування (прибирання, прання білизни тощо).
Витрати на догляд за потерпілим відшкодовуються Фондом незалежно від того, ким вони здійснюються.
Потребу потерпілих у спеціальному медичному, постійному сторонньому догляді та побутовому обслуговуванні визначає МСЕК.
Якщо МСЕК встановлено, що потерпілий потребує кількох видів допомоги, оплата проводиться за кожним її видом окремо.
З 01.01.2023 набрав чинності Закон України від 21 вересня 2022 року №2620-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", відповідно до пункту 2 розділу VІІ "Прикінцевих та перехідних положень" якого припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.
Згідно із статтею 4 Закону №1105 (у редакції, чинній з 01.01.2023) уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку є Пенсійний фонд України.
Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду реорганізовано шляхом їх приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 №1442 "Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України" припинено з 01.01.2023, реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Чернігівській області.
Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1323 "Деякі питання забезпечення здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням" встановлено, що залишки коштів, які утворилися на рахунках виконавчої дирекції Фонду соціального страхування та її робочих органів станом на кінець останнього банківського дня у системі електронних платежів Національного банку у 2022 році, перераховуються власниками рахунків в перший банківський день 2023 року на дохідний рахунок Пенсійного фонду України, відкритий в Державній казначейській службі для обліку коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності і загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, з подальшим їх спрямуванням цього ж дня на видатковий рахунок Пенсійного фонду України для здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
Згідно із пунктом 3 Постанови №1323 доручено Пенсійному фонду України з 02.01.2023 забезпечити здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" на підставі переданих виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування та її робочими органами справ, баз даних, носіїв інформації та програмного забезпечення, а також підготовлених нею виплатних документів на січень 2023 року.
Таким чином, з січня 2023 року повноваження управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України передані Головним управлінням Пенсійного фонду України.
Статтю 42 Закону №1105 (в редакції чинній станом на 02.04.2022) в новій редакції закону виключено, з 01.01.2023 виплату щомісячних страхових виплат та інших витрат на відшкодування шкоди перебачено статтею 36.
Зокрема, відповідно до частини першої статті 36 Закону №1105 сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячної заробітної плати, яку потерпілий мав до ушкодження здоров`я.
Максимальний розмір щомісячної страхової виплати не може перевищувати чотири мінімальні заробітні плати.
Згідно із частиною третьою статті 36 Закону №1105 потерпілі мають право на лікування та реабілітацію у сфері охорони здоров`я в закладах охорони здоров`я, що проводяться відповідно до вимог законів України "Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення" та «;Про реабілітацію у сфері охорони здоров`я".
Заходи з реабілітації у сфері охорони здоров`я передбачають медикаментозне лікування в рамках компетенцій лікаря фізичної та реабілітаційної медицини, фізичну терапію, ерготерапію, терапію мови та мовлення, забезпечення протезуванням, ортезуванням, іншими допоміжними засобами реабілітації, що надаються відповідно до загальної мети та завдань реабілітації, зазначених в індивідуальному реабілітаційному плані.
Допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується в розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати (оподатковуваного доходу). При цьому перші сімнадцять днів тимчасової непрацездатності оплачуються роботодавцем за рахунок коштів підприємства, установи, організації.
Допомога по тимчасовій непрацездатності, страхова виплата у разі переведення потерпілого на легшу, нижчеоплачувану роботу, відшкодування вартості поховання потерпілого та пов`язаних з цим ритуальних послуг надаються в порядку, встановленому уповноваженим органом управління.
Інші види реабілітаційних заходів здійснюються у разі, якщо потребу в них визначено висновком МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації особи з інвалідністю (у разі її складання) відповідно до вимог Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні". Фінансування таких заходів здійснюється з програм державного бюджету відповідно до законодавства.
Потерпілі мають право на забезпечення протезуванням, ортезуванням, допоміжними засобами реабілітації, медичними виробами, що надаються відповідно до вимог законів України "Про реабілітацію у сфері охорони здоров`я" та Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні". Фінансування таких заходів здійснюється з програм державного бюджету відповідно до законодавства.
Закупівля соціальних послуг, у тому числі на необхідний догляд за потерпілим, здійснюється та розраховується відповідно до оцінки потреб потерпілого відповідно до Закону України "Про соціальні послуги".
Витрати на соціальні послуги для потерпілого відшкодовуються за рахунок коштів соціального страхування незалежно від того, ким вони здійснюються.
Згідно із статтею 20 Закону України від 17.01.2019 №2671-VIII "Про соціальні послуги" оцінювання потреб особи/сім`ї у соціальних послугах здійснюється шляхом аналізу документів, фактів та інформації, зібраних під час спілкування з особою/сім`єю та їхнім найближчим оточенням, а також отриманих від юридичних та фізичних осіб у встановленому порядку.
Оцінювання потреб особи/сім`ї у соціальних послугах здійснюють фахівець із соціальної роботи, соціальний працівник, соціальний менеджер. У разі необхідності до оцінювання потреб особи/сім`ї у соціальних послугах залучаються медичні, педагогічні працівники, психологи, реабілітологи, ерготерапевти та інші фахівці.
Оцінювання потреб особи/сім`ї у соціальних послугах здійснюється протягом п`яти робочих днів з дня одержання заяви, звернення, повідомлення про надання соціальних послуг.
Порядок оцінювання потреб особи/сім`ї у соціальних послугах затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Отже, з 01.01.2023, особи яким, у тому числі здійснювалась виплата на побутове обслуговування будуть отримувати таку допомогу у вигляді надання соціальних послуг, розмір яких буде розраховуватися соціальними працівниками відповідно до оцінювання потреб особи/сім`ї у соціальних послугах протягом п`яти днів на підставі відповідної заяви.
Проте, на момент виникнення спірних правовідносин, порядок який би забезпечував механізм надання органами Пенсійного фонду соціальних послуг був відсутній.
Отже, у відповідача станом на 01.01.2023 була відсутня можливість для вчинення дій з приводу виплати позивачу спірних витрат.
Постановою Кабінету міністрів Україні від 28 квітня 2023 року №438 "Деякі питання організації забезпечення соціальними та медичними послугами потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які їх потребують" затверджено Порядок організації надання деяких соціальних та медичних послуг потерпілим внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання (далі - Порядок №438).
Відповідно до пункту 2 Постанови №438 потерпілим внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання (далі - потерпілі), яким згідно з медичним висновком про здатність до самообслуговування та потребу в сторонній допомозі або відповідно до індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю (у разі її складення) визначено потребу в постійному сторонньому догляді та побутовому обслуговуванні, надаються соціальні послуги з догляду з урахуванням результатів оцінювання потреб потерпілого в соціальних послугах, проведеного згідно із Законом України "Про соціальні послуги", а потерпілим, щодо яких відповідно до зазначеного медичного висновку визначено потребу в спеціальному медичному догляді, надаються також медичні послуги відповідно до Основ законодавства України про охорону здоров`я, Закону України "Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення" у межах програми медичних гарантій, зокрема медична послуга з надання мобільної паліативної допомоги (у разі необхідності);
потерпілим відповідно до їх індивідуальних потреб надається соціальна послуга з догляду вдома згідно з державним стандартом (далі - соціальні послуги), медичні послуги у межах програми медичних гарантій (у разі необхідності), зокрема медична послуга з надання мобільної паліативної допомоги (у разі необхідності);
соціальні послуги надаються юридичними особами, фізичними особами - підприємцями, які є надавачами соціальних послуг і яких внесено до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг; фізичними особами, які надають соціальні послуги з догляду без провадження підприємницької діяльності на професійній основі;
соціальні послуги можуть надаватися потерпілому членом його сім`ї або іншою особою, якщо потерпілий є особою з інвалідністю I групи або особою, яка згідно з висновком лікарсько-консультативної комісії чи медичним висновком про здатність до самообслуговування та потребу в сторонній допомозі або відповідно до індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю (у разі її складення) не здатна до самообслуговування і потребує постійного стороннього догляду.
Відповідно до пункту 3 Постанови №438 у разі надання потерпілому соціальних послуг відповідно до абзацу п`ятого пункту 2 цієї постанови у період з 1 січня 2023 р. до місяця набрання чинності цією постановою витрати за їх надання компенсуються в розмірі, визначеному абзацом третім пункту 5 цієї постанови, за місяці, в яких фактично здійснювалося надання таких соціальних послуг, що підтверджується відомостями, зазначеними в заяві про надання соціальних послуг з догляду членом сім`ї або іншою особою за формою згідно з додатком 1 до Порядку, затвердженого цією постановою.
Згідно із абзацом 3 пункту 5 Постанови №438 розмір щомісячної компенсації за надання соціальних послуг потерпілому, який є особою з інвалідністю I групи або особою, яка згідно з висновком лікарсько-консультативної комісії чи медичним висновком про здатність до самообслуговування та потребу в сторонній допомозі не здатна до самообслуговування і потребує постійного стороннього догляду, та якому соціальні послуги надаються членом його сім`ї або іншою особою, становить половину розміру мінімальної заробітної плати.
Порядок №438 визначає механізм організації надання деяких соціальних послуг з догляду, а саме догляду вдома (далі-соціальні послуги з догляду), та медичних послуг у межах програми медичних гарантій, зокрема медичної послуги з надання мобільної паліативної допомоги (у разі необхідності), потерпілим внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання (далі - потерпілі).
Так, відповідно до пункту 2 Порядку №438 потерпілий або його піклувальник, інший законний представник, якщо потерпілим є недієздатна особа чи особа, цивільна дієздатність якої обмежена (далі- законний представник потерпілого), із пред`явленням документів, що посвідчують особу, а також документів, що посвідчують родинні зв`язки з потерпілим (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення піклувальником подає до територіального органу Пенсійного фонду України (далі-територіальний орган Фонду) заяву про призначення страхової виплати, в якій зазначає своє місце проживання, та документи, необхідні для призначення страхових виплат, відповідно до статті 37 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
За результатами розгляду зазначених документів територіальний орган Фонду визначає необхідність у підготовці та надсиланні повідомлення про надання соціальних послуг з догляду потерпілому до виконавчого органу сільської, селищної, міської ради (далі - уповноважений орган).
Згідно із пунктом 3 Порядку №438 територіальний орган Фонду надсилає уповноваженому органу повідомлення про надання потерпілому соціальних послуг з догляду та/або медичних послуг у межах програми медичних гарантій, зокрема медичної послуги з надання мобільної паліативної допомоги (у разі необхідності), за формою згідно з додатком 2. Надсилання такого повідомлення здійснюється засобами веб-порталу електронних послуг Пенсійного фонду України або засобами Єдиної інформаційної системи соціальної сфери (за наявності технічної можливості).
Відповідно до пункту 5 Порядку №438 соціальний менеджер/фахівець із соціальної роботи/соціальний працівник відвідує потерпілого за місцем його проживання з метою: проведення оцінювання потреб потерпілого в наданні соціальних послуг з догляду; надання переліку надавачів соціальних послуг (крім фізичних осіб, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до Закону України "Про соціальні послуги" без провадження підприємницької діяльності на професійній основі) із місцезнаходженням в адміністративно-територіальній одиниці проживання потерпілого; інформування про можливість отримання потерпілим щомісячної компенсації у грошовій формі за надання соціальних послуг з догляду членом його сім`ї або іншою особою та її розмір, який визначається абзацом третім пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 28 квітня 2023 р. № 438 "Деякі питання організації забезпечення соціальними послугами з догляду та медичними послугами потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які їх потребують", і про можливість заповнення з цією метою заяви за формою згідно з додатком 1; з`ясовує обставини щодо наявності в потерпілого декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу.
Згідно із пунктом 6 Порядку №438 за результатами відвідувань потерпілого соціальний менеджер/фахівець із соціальної роботи/соціальний працівник: організовує взаємодію між потерпілим і надавачем соціальних послуг, якого вибрав потерпілий, з метою укладення договору про надання соціальних послуг з догляду. Такий договір укладається в паперовій формі; у разі необхідності отримання потерпілим медичних послуг, зокрема медичної послуги з надання мобільної паліативної допомоги, у разі наявності в потерпілого декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, інформує про це лікаря, з яким укладено таку декларацію, та бере участь в організації взаємодії між потерпілим і лікарем, який надає первинну медичну допомогу.
У разі відсутності в потерпілого декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, сприяє пошуку надавача первинної медичної допомоги та поданню потерпілим декларації про вибір лікаря, що надає первинну медичну допомогу.
У разі коли потерпілий виявив бажання отримувати компенсацію у грошовій формі за надання соціальних послуг з догляду членом його сім`ї або іншою особою, соціальний менеджер/фахівець із соціальної роботи/соціальний працівник надає йому допомогу в заповненні заяви (за формою згідно з додатком1) та передає заяву до територіального органу Фонду для проведення фінансування компенсації та її виплати починаючи з місяця подання заяви. Заява передається засобами веб-порталу електронних послуг Пенсійного фонду України або засобами Єдиної інформаційної системи соціальної сфери (за наявності технічної можливості).
Договір про надання соціальних послуг з догляду укладається між надавачем соціальних послуг (юридичною особою або фізичною особою-підприємцем, яка є надавачем соціальних послуг і внесена до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг) і потерпілим або законним представником потерпілого в письмовій формі згідно з додатком 3.
Договір про надання соціальних послуг з догляду на професійній основі відповідно до Закону України "Про соціальні послуги" укладається в письмовій формі між надавачем соціальних послуг (фізичною особою, яка надає соціальні послуги з догляду без провадження підприємницької діяльності на професійній основі) і потерпілим або законним представником потерпілого в письмовій формі згідно з додатком 4. Однією з істотних умов такого договору є кількість годин надання соціальних послуг з догляду на місяць.
Відповідно до пункту 8 Порядку №438 уповноважений орган передає територіальному органу Фонду скановані копії договору та складеного відповідно до пункту 5 цього Порядку акта оцінки потреб сім`ї/особи. Передання примірника договору та акта оцінки потреб сім`ї/особи здійснюється засобами веб-порталу електронних послуг Пенсійного фонду України або засобами Єдиної інформаційної системи соціальної сфери (за наявності технічної можливості).
Згідно із пунктом 13 Порядку №438 виплата компенсації потерпілому, якому надаються соціальні послуги з догляду членом його сім`ї або іншою особою, здійснюється щомісяця у грошовій формі у спосіб, обраний потерпілим для виплати призначеної йому страхової виплати внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання.
Таким чином, з 01.01.2023 змінено порядок надання потерпілим внаслідок нещасного випадку на виробництві соціальних послуг та відповідних компенсацій.
Зокрема, однією з умов для отримання соціальних послуг з догляду та медичними послугами потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які їх потребують відповідно до Порядку №438, є заява потерпілого або його піклувальника до територіальних органів ПФУ.
На підставі вказаної заяви, відповідний територіальний орган ПФУ надсилає повідомлення про надання соціальних послуг з догляду потерпілому до виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, соціальні працівники яких в свою чергу здійснюють проведення оцінювання потреб потерпілого в наданні соціальних послуг з догляду, надають перелік надавачів соціальних послуг із місцезнаходженням в адміністративно-територіальній одиниці проживання потерпілого, інформують про можливість отримання потерпілим щомісячної компенсації у грошовій формі за надання соціальних послуг з догляду членом його сім`ї або іншою особою та її розмір, який визначається абзацом третім пункту 5 Постанови №438.
Після проведення соціальними працівниками перевірки та встановлення потреб потерпілого документи, визначені Порядком №438, передаються до територіального органу ПФУ, який на підставі наданих документів здійснює виплату компенсації потерпілому за надання соціальних послуг.
Аналогічні положення містить і редакція Порядку №438, чинна з 29.07.2023.
Так, матеріалами справи підтверджується, що позивач неодноразово протягом 2023 2025 років звертався до Головного управління ПФУ в м. Києві із заявами щодо отримання соціальних послуг з догляду внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання відповідно до Закону №1105-XIV та Порядку №438.
Відтак, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем було виконано вимоги, передбачені Порядком №438.
Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.
Тому, враховуючи протиправність дій відповідача щодо призупинення належних позивачу виплат суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача поновити нарахування та виплату належних позивачу сум.
Натомість, питання визначення розміру таких виплат, у цьому випадку належить до дискреційних повноважень відповідача як органу уповноваженого здійснювати управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку.
Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди саме у розмірі 10000,00грн.
Так, стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.
Згідно з положеннями частин 1 та 2 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Приписами частин 1, 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завданої фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Згідно з п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.
При цьому, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. 
Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
Наявність моральної шкоди позивач мотивував порушенням його життєвого укладу, докладанням додаткових зусиль для організації свого життя, спричиненням йому душевних страждань, переживань, стресу та відчуття невизначеності. 
У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, «Рисовський проти України», № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).
Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони мали вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3.19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.
Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, у силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17.
У справі, що розглядається, відповідач не довів відсутність причинно-наслідкового зв`язку між його діями та психічним напруженням позивача, що викликане протиправними діями Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення з 01.01.2023 щомісячних страхових виплат розмір нанесеної також відшкодування витрат, визначених висновком МСЕК від 06.06.2011 та Індивідуальною програмою реабілітації інваліда №254 від 06.06.2011, №1297 від 03.08.2023, тобто порушеннями в діяльності державного органу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведені позивачем обставини спричинили йому душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, тобто заподіяли моральну шкоду.
Стосовно розміру заподіяної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (за змінами та доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
Як вбачається з матеріалів справи, позивав просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 120000 гривень.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те що, з урахуванням вимог розумності і справедливості, на користь позивача підлягає відшкодуванню моральна шкода в розмірі 10000 гривень.
При цьому з приводу тверджень позивача про його звернення до КП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги», рекомендування йому переліку ліків за весь час спостереження колегія суддів вважає необхідним відмітити, що психіатричний діагноз та перелік психотропних ліків за весь час спостереження не можуть безпосередньо свідчити про те, що розлади виникли саме через неправомірні дії органу ПФУ.
Щодо позовних вимог про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь позивача оплати неустойки за 2022-2024 роки згідно темпів інфляції у сумі 9 128,70грн., суд зазначає, що згідно з положеннями цивільного законодавства боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України).
Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону України від 22.11.1996 №543/96-ВР «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»). 
У преамбулі вказаного Закону зазначено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. …».
З наявних у справі матеріалів не вбачається, що між позивачем та управлінням Пенсійного фонду існували господарські правовідносини як між суб`єктами господарювання.
Отже, стягнення саме неустойки у публічно-правових спорах із державними органами за затримку соціальних виплат не передбачено жодним законом.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь позивача оплату неустойки за 2022-2024 роки згідно з темпами інфляції у сумі 9 128,70грн. 
Виходячи з викладеного, заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.
Тобто доводи апеляційної скарги вказаного висновку не спростовують.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції у відповідних частинах не вбачається.
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційні скарги та залишає судове рішення без змін.
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України відсутні. 
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2026 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.О. Осіпова

Суддя С.В. Златін

Суддя С.В. Воловик