| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/51448/24 Суддя (судді) першої інстанції: Шевченко А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О., 
суддів Терези Ю.О., Файдюка В.В. 
за участю секретаря Коренко Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Виробничо-Дистрибьюторська Компанія "Дім Вина "Скала" на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2025 р. у справі за адміністративним позовом Приватного підприємства "Виробничо-Дистрибьюторська Компанія "Дім Вина "Скала" до Державної казначейської служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И Л А
Приватне підприємство «Виробничо-дистрибьюторська компанія «Дім Вина «Скала» звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної казначейської служби України, в якому позивач просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України у невиконанні наказу Господарського суду м. Києва від 08.04.2024 у справі №910/16307/23, виданого на виконання рішення Господарського суду м. Києва від 22.12.2023;
- зобов`язати Державну казначейську службу України невідкладно виконати наказ Господарського суду м. Києва від 08.04.2024 у справі 910/16307/23, виданий на виконання рішення Господарського суду м. Києва від 22.12.2023 у справі 910/16307/23 та стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства «Виробничо-дистрибьюторська компанія «Дім Вина «Скала» 7 027,40 грн 3% річних та 40 069, 60 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги мотивовані тим, що наказ Господарського суду міста Києва від 08 квітня 2024 року перебуває на виконанні у Державній казначейській службі України, однак у встановлений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» тримісячний строк виконаний не був. Позивач зазначав, що посилання відповідача на недостатність бюджетних призначень не звільняє державний орган від обов`язку забезпечити своєчасне виконання судового рішення, яке набрало законної сили, а тому така бездіяльність порушує гарантії, передбачені Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що Державною казначейською службою України не допущено протиправної бездіяльності, оскільки виконання рішення суду здійснюється у межах бюджетної програми КПКВК 3504040, а відсутність достатнього бюджетного фінансування виключає можливість здійснення безспірного списання коштів. Суд також зазначив, що відповідач здійснює виконання судових рішень у порядку їх черговості відповідно до вимог законодавства.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не врахував положення статті 129-1 Конституції України, Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №845, а також не надав належної оцінки практиці Верховного Суду та Європейського суду з прав людини щодо обов`язковості виконання судових рішень.
На думку апелянта, відповідач не довів, що ним були вчинені всі передбачені законом заходи для забезпечення виконання судового рішення, зокрема щодо ініціювання питання про виділення додаткових бюджетних коштів, а тому відсутність бюджетних асигнувань сама по собі не може визнаватися належним виправданням невиконання рішення суду. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що Постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2021, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 09.06.2022, апеляційну скаргу Приватного підприємства «Виробничо-дистрибьюторська компанія «Дім Вина «Скала» задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2020 в справі № 910/4014/16 змінено та прийнято нове судове рішення, яким позовні вимоги Приватного підприємства «Виробничо-дистрибьюторська компанія «Дім Вина «Скала» задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства «Виробничо-дистрибьюторська компанія «Дім Вина «Скала» 150 000,00 грн завданої шкоди через підрив іміджу, знищення престижу та підрив довіри до діяльності. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2020 в справі № 910/4014/16 залишено без змін.
07.12.2021 на примусове виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2021 в справі № 910/4014/16 Господарським судом міста Києва було видано відповідний наказ про стягнення з Державного бюджету України на користь Підприємства 150 000,00 грн завданої шкоди.
Наказ господарського суду міста Києва від 07.12.2021 №910/4014/16 про стягнення з Державного бюджету України на користь Підприємства 150 000,00 грн завданої шкоди був фактично виконаний відповідачем 05.10.2023, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією відповідної платіжної інструкції від 05.10.2023 №04/10/2023 на суму 150 000,00 грн.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 22.12.2023 у справі № 910/16307/23 на користь позивача стягнуто з Державного бюджету 7 027,40 грн 3% річних та 40 069,60 грн інфляційних втрат.
08.04.2024 Господарським судом м. Києва видано наказ на виконання рішення Господарського суду м. Києва від 22.12.2023 у справі № 910/16307/23.
18.04.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою № 2378 на виконання наказу Господарського суду м. Києва від 08.04.2023у справі № 910/16307/23.
29.10.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою № 3167 про надання інформації щодо причин невиконання наказу Господарського суду м. Києва від 08.04.2024 справі №910/16307/23 у встановлений Законом 3-х місячний строк.
Не отримавши відповідь на вказане звернення позивач, звернувся до суду із вказаним позовом.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заперечення відповідача, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість апеляційної скарги з огляду на таке.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, а контроль за його виконанням здійснює суд.
Отже, виконання судового рішення є не правом, а конституційним обов`язком держави, який повинен реалізовуватись своєчасно, ефективно та у спосіб, визначений законом.
Наведений конституційний принцип знайшов своє відображення і у положеннях статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, їх правонаступників, усіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а невиконання судового рішення тягне відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, їх посадовими особами, фізичними і юридичними особами на всій території України.
Зазначена конституційна гарантія конкретизована положеннями Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким визначено особливий механізм виконання судових рішень, боржником за якими є державний орган.
Так, відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 3 Закону №4901-VI виконання рішення суду про стягнення коштів з державного органу здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, а перерахування коштів стягувачу повинно бути здійснене у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів.
Таким чином, Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає гарантії держави щодо виконання судових рішень, боржниками за якими є державні органи, та встановлює обов`язок Державної казначейської служби України забезпечити виконання таких рішень у строки та порядку, визначені цим Законом.
Отже, законом встановлено чіткий строк виконання рішення суду, який є обов`язковим для відповідача та не поставлений законодавцем у залежність від будь-яких інших умов чи обставин.
Водночас Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, визначає механізм реалізації повноважень Державної казначейської служби України щодо виконання таких судових рішень. Аналіз положень зазначеного Порядку свідчить, що після надходження необхідних документів Казначейство зобов`язане вчиняти активні дії, спрямовані на забезпечення виконання виконавчого документа, а не лише здійснювати його облік чи інформувати стягувача про відсутність бюджетних призначень.
Отже, ні Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ні Порядок №845 не передбачають можливості невиконання судового рішення у зв`язку із недостатністю бюджетних асигнувань або звільнення Казначейства від обов`язку вживати усіх передбачених законом заходів щодо його виконання.
Як встановлено судом, наказ Господарського суду міста Києва від 08 квітня 2024 року був отриманий Державною казначейською службою України 24 квітня 2024 року, що самим відповідачем не заперечується. Водночас станом як на день звернення позивача до суду, так і на момент ухвалення рішення судом першої інстанції зазначений наказ виконаний не був. 
Отже, встановлений законом тримісячний строк виконання судового рішення відповідачем безумовно порушений.
Разом із тим суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у діях відповідача ознак протиправної бездіяльності, пославшись виключно на недостатність бюджетних асигнувань за бюджетною програмою КПКВК 3504040 та необхідність дотримання черговості виконання виконавчих документів.
Колегія суддів із таким висновком погодитися не може.
Сам по собі факт недостатності бюджетного фінансування не може звільняти державний орган від виконання конституційного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення, яке набрало законної сили.
Колегія суддів звертає увагу, що бюджетне законодавство регулює порядок фінансування відповідних бюджетних програм, однак не змінює правової природи обов`язку держави щодо виконання судових рішень, які набрали законної сили. Недостатність бюджетних призначень свідчить про особливості бюджетного планування та фінансування відповідної бюджетної програми, однак не припиняє існування судового рішення, не звільняє державу від обов`язку забезпечити його виконання та не може покладати негативні наслідки такого бюджетного планування на особу, на користь якої ухвалено судове рішення.
Саме тому посилання відповідача виключно на відсутність достатнього бюджетного фінансування не свідчить про правомірність його бездіяльності та не є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Аналогічний правовий висновок неодноразово висловлено Верховним Судом, зокрема у постановах від 21 вересня 2018 року у справі №826/7371/15, від 29 квітня 2021 року у справі №826/13511/17, від 04 вересня 2020 року у справі №640/5757/19, від 21 лютого 2023 року у справі №500/5748/21, від 16 квітня 2020 року у справі №818/1814/17, від 03 лютого 2021 року у справі №812/413/18, відповідно до яких відсутність бюджетних призначень не може бути достатньою підставою для невиконання судового рішення та не виключає протиправності бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
При цьому Верховний Суд неодноразово наголошував, що саме на Казначейство покладено обов`язок організувати процес виконання рішення суду та вчинити всі необхідні дії для забезпечення його своєчасного виконання.
З матеріалів справи не вбачається, що відповідачем були вчинені всі передбачені законом заходи, спрямовані на забезпечення виконання наказу Господарського суду міста Києва.
Зокрема, відповідачем не надано належних та допустимих доказів звернення саме щодо виконання наказу Господарського суду міста Києва від 08 квітня 2024 року у справі №910/16307/23 до Міністерства фінансів України із пропозиціями про внесення змін до закону про Державний бюджет України або щодо виділення додаткових бюджетних призначень, необхідних для своєчасного виконання зазначеного судового рішення.
Посилання відповідача лише на загальне листування з Міністерством фінансів України щодо недостатності фінансування бюджетної програми не підтверджує належного виконання ним покладених законом обов`язків та не свідчить про вжиття всіх залежних від нього заходів для виконання саме спірного виконавчого документа.
Більше того, суд першої інстанції не перевірив зазначені обставини та фактично обмежився констатацією самого факту недостатності бюджетного фінансування, не встановивши, чи виконав відповідач усі передбачені законом організаційні заходи.
Такий підхід не відповідає завданню адміністративного судочинства, визначеному статтею 2 КАС України, та принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи.
Крім цього, суд першої інстанції залишив поза увагою усталену практику Європейського суду з прав людини.
Так, у рішеннях у справах «Hornsby v. Greece», «Ромашов проти України», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Войтенко проти України», «Гордєєви і Гурбик проти України», «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини послідовно зазначав, що право на справедливий суд було б ілюзорним, якби остаточне судове рішення залишалося невиконаним, а держава не вправі виправдовувати його невиконання відсутністю бюджетних коштів або недоліками внутрішньої організації своєї діяльності.
Європейський суд також наголосив, що саме держава повинна організувати свою бюджетну систему таким чином, щоб забезпечити реальне та своєчасне виконання судових рішень, постановлених проти неї.
Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідні правові висновки підлягали врахуванню судом першої інстанції відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», однак цього зроблено не було.
Крім того, колегія суддів враховує принцип належного урядування (good governance), який неодноразово застосовувався Європейським судом з прав людини. Зазначений принцип передбачає, що державні органи повинні діяти своєчасно, послідовно та в належний спосіб, особливо коли йдеться про реалізацію майнових прав особи. Ризик будь-яких помилок або недоліків у діяльності державних органів не може покладатися на приватну особу.
Крім того, як убачається зі змісту рішення суду першої інстанції, останній не надав оцінки значній частині доводів позивача, наведених у позовній заяві, уточненій позовній заяві та письмових поясненнях, а також не мотивував причин відхилення посилань позивача на релевантну практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, що не відповідає вимогам статей 242 та 246 КАС України щодо законності й обґрунтованості судового рішення.
Саме по собі наведення у рішенні окремих норм законодавства без їх застосування до встановлених обставин справи не свідчить про належне виконання судом обов`язку щодо повного та всебічного дослідження доводів сторін.
Більш того, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Ільяді проти Росії» зазначив, що належне мотивування судового рішення передбачає не лише наведення нормативного регулювання, а й оцінку всіх істотних аргументів сторін та наведення переконливих мотивів, з яких суд доходить відповідних висновків. Зазначені підходи є складовою гарантій справедливого судового розгляду, передбачених статтею 6 Конвенції, та підлягають застосуванню судами України під час здійснення правосуддя. 
Разом із цим колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що здійснення Державною казначейською службою України виконання судових рішень у порядку черговості саме по собі виключає можливість визнання її бездіяльності протиправною.
Безумовно, Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядок №845 передбачають особливий механізм виконання рішень судів, боржником за якими є держава або державний орган.
Разом із тим зазначений механізм не може тлумачитися як такий, що фактично допускає необмежене у часі невиконання судового рішення.
Інше тлумачення наведених норм призвело б до нівелювання конституційної гарантії обов`язковості судового рішення та ставило б реалізацію права особи на виконання рішення суду у залежність виключно від фінансових можливостей держави, що суперечить статті 129-1 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Аналогічний підхід висловлено Конституційним Судом України у рішеннях від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 та від 26 червня 2013 року №5-рп/2013, у яких зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист.
Колегія суддів враховує, що відповідач не заперечує самого факту невиконання наказу Господарського суду міста Києва від 08 квітня 2024 року та не заперечує спливу визначеного законом тримісячного строку.
Фактично єдиною підставою невиконання судового рішення відповідач визначає недостатність бюджетних асигнувань за відповідною бюджетною програмою.
Проте саме по собі посилання на відсутність бюджетного фінансування не може визнаватися достатнім доказом правомірності бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок довести правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності.
Колегія суддів звертає увагу, що у справах цієї категорії предметом доказування є не сам факт недостатності бюджетних призначень, а те, чи вжив відповідач усіх передбачених законом заходів для забезпечення виконання судового рішення. Саме тому надання відповідачем лише загальних пояснень щодо недостатності фінансування бюджетної програми не може вважатися належним виконанням покладеного на нього процесуального обов`язку доказування.
При цьому належними доказами у даній категорії спорів можуть бути документи, які підтверджують вчинення Казначейством усіх передбачених законодавством дій, спрямованих на виконання судового рішення, зокрема звернення щодо виділення додаткових бюджетних асигнувань, ініціювання змін до бюджетного розпису, інші документи, які підтверджують активні дії відповідача, а не лише листи інформаційного характеру.
З огляду на принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи, визначений статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції був зобов`язаний перевірити, чи вчиняло Казначейство усі передбачені законом дії для виконання спірного виконавчого документа, однак цього зроблено не було.
Отже, саме відповідач мав довести, що ним були вчинені усі передбачені законодавством дії, спрямовані на своєчасне виконання судового рішення, а невиконання такого рішення було обумовлено виключно обставинами, які не залежали від його волі.
Однак матеріали справи таких доказів не містять.
Натомість встановлені судом обставини свідчать про те, що після прийняття наказу Господарського суду до виконання відповідач фактично обмежився постановкою виконавчого документа на облік та повідомленням позивача про недостатність бюджетних призначень, не забезпечивши реального виконання судового рішення у визначений законом строк. 
Колегія суддів також враховує, що предметом цього спору не є визначення черговості виконання виконавчих документів або перевірка правильності ведення Казначейством відповідного обліку.
Предметом спору є правомірність бездіяльності відповідача щодо невиконання конкретного судового рішення після спливу встановленого законом строку.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що оцінці у цій справі підлягає саме поведінка суб`єкта владних повноважень щодо виконання покладених на нього законом обов`язків, а не стан бюджетного фінансування відповідної бюджетної програми.
Саме тому посилання відповідача на існування інших виконавчих документів та необхідність їх виконання у порядку черговості не спростовує факту порушення вимог Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Більше того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Конституція України не передбачає жодних винятків із принципу обов`язковості судового рішення.
Не можуть вважатися такими винятками і бюджетні обмеження.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у численних рішеннях проти України, держава не вправі отримувати вигоду від недоліків власної бюджетної системи або перекладати негативні наслідки її функціонування на особу, на користь якої ухвалено остаточне судове рішення.
Водночас саме держава повинна організувати систему виконання судових рішень таким чином, щоб забезпечити їх реальне та своєчасне виконання.
Зазначений підхід неодноразово підтриманий і Верховним Судом, який послідовно виходить із того, що орган державної влади не може виправдовувати невиконання судового рішення відсутністю бюджетних коштів чи недосконалістю бюджетного механізму.
Таким чином, наведені відповідачем заперечення не спростовують встановленого судом факту протиправної бездіяльності.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа має право на ефективний засіб юридичного захисту. У разі якщо суд обмежиться лише визнанням бездіяльності протиправною без покладення на відповідача обов`язку виконати судове рішення, таке судове рішення не забезпечить реального поновлення порушеного права позивача.
При цьому, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходить із завдання адміністративного судочинства, визначеного статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, яке полягає у забезпеченні ефективного захисту прав особи від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Оцінюючи належний спосіб захисту порушеного права, колегія суддів виходить із того, що відповідно до статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може не лише визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а й зобов`язати його вчинити певні дії.
При цьому у даній справі відповідач не наділений дискреційними повноваженнями щодо вирішення питання про виконання чи невиконання наказу Господарського суду.
Після надходження всіх необхідних документів та спливу встановленого законом строку у відповідача виник обов`язок виконати судове рішення.
Отже, у відповідача відсутнє право вибору між кількома правомірними варіантами поведінки.
За таких обставин зобов`язання відповідача виконати наказ Господарського суду міста Києва не є втручанням суду у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, а є належним способом відновлення порушеного права позивача.
Наведені висновки узгоджуються із сталою практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 21 вересня 2018 року у справі №826/7371/15, від 04 вересня 2020 року у справі №640/5757/19, від 29 квітня 2021 року у справі №826/13511/17 та від 21 лютого 2023 року у справі №500/5748/21, у яких зазначено, що відсутність бюджетних асигнувань не може виправдовувати невиконання судового рішення, яке набрало законної сили. Водночас у постановах від 16 квітня 2020 року у справі №818/1814/17 та від 17 лютого 2022 року у справі №640/9519/19 Верховний Суд звернув увагу, що у разі встановлення протиправної бездіяльності Казначейства належним способом судового захисту є не лише її визнання протиправною, а й покладення на відповідача обов`язку вчинити дії, спрямовані на виконання відповідного судового рішення.
З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку, що рішення Київського окружного адміністративного суду ухвалене при неповному з`ясуванні обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та без належної оцінки всіх доводів сторін.
Таким чином, встановлені у справі обставини у своїй сукупності свідчать про те, що відповідач не довів правомірності своєї бездіяльності, не підтвердив вчинення усіх передбачених законом заходів щодо забезпечення виконання судового рішення та не спростував доводів позивача про порушення встановленого Законом №4901-VI тримісячного строку його виконання.
Наведені порушення відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про задоволення адміністративного позову, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Виробничо-Дистрибьюторська Компанія "Дім Вина "Скала" - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2025 року-скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Приватного підприємства "Виробничо-Дистрибьюторська Компанія "Дім Вина "Скала"- задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України у невиконанні наказу Господарського суду м. Києва від 08.04.2024 у справі №910/16307/23, виданого на виконання рішення Господарського суду м. Києва від 22.12.2023.
Зобов`язати Державну казначейську службу України виконати наказ Господарського суду м. Києва від 08.04.2024 у справі 910/16307/23, виданий на виконання рішення Господарського суду м. Києва від 22.12.2023 у справі 910/16307/23 та стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства «Виробничо-дистрибьюторська компанія «Дім Вина «Скала» 7 027,40 грн 3% річних та 40 069, 60 грн інфляційних втрат.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко 

Судді Ю.О. Тереза

В.В. Файдюк

Повне судове рішення складено « 27» липня 2026 року.