ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2026 року 
м. Київ

справа № 120/13760/24
адміністративне провадження № К/990/43996/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Єресько Л.О., 

розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 120/13760/24
за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року (суддя Поліщук І.М.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року (суддя-доповідач - Шидловський В.Б., судді: Сапальова Т.В. Капустинський М.М.)
УСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), у якому просив:
- визнати неправомірними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з березня 2016 року до лютого 2018 року із застосуванням базового місяця для обчислення індексації - січня 2008 року;
- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з березня 2016 року до лютого 2018 року із застосуванням базового місяця для обчислення індексації - січня 2008 року, з урахуванням виплаченої раніше суми;
- визнати неправомірними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з березня 2018 року до грудня 2023 року з урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078;
- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з березня 2018 року до грудня 2023 року із врахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078;
- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за весь час затримки виплати - за період з березня 2016 року до дня фактичної виплати індексації.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач у період з 1 січня 2016 року до 24 жовтня 2023 року не проходив військову службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) та не перебував із ним у трудових відносинах, у зв`язку з чим у відповідача був відсутній обов`язок щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за цей період. Крім того, суд зазначив, що пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України від 3 листопада 2022 року № 2710-IX «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 2023 рік було зупинено дію Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282-XII), а тому у військової частини НОМЕР_2 був відсутній обов`язок щодо нарахування позивачу індексації грошового забезпечення за період з 25 жовтня 2023 року до 31 грудня 2023 року. З огляду на наведене суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення відповідних позовних вимог, а також похідної від них вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.
ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
Не погодившись із вказаними судовими рішеннями, позивач звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Як на підставу оскарження судових рішень попередніх інстанцій позивач послався на пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
За доводами скаржника, суди першої та апеляційної інстанцій застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 17 листопада 2022 року у справі № 420/7118/21, від 16 березня 2023 року у справі № 600/747/22-а, від 28 червня 2024 року у справі № 200/2319/23.
Окрім того скаржник указує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у взаємозв`язку із пунктами 40, 242 Положення «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.
Касаційна скарга, як указує скаржник, стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Желєзного І. В., суддів: Білак М. В., Мацедонської В. Е. від 28 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у цій справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року.
У зв`язку з ухваленням Вищою радою правосуддя рішення від 29 травня 2026 року № 1056/0/15-26 «Про тимчасове відсторонення судді Верховного Суду Желєзного І. В. від здійснення правосуддя» та на підставі службової записки секретаря судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Мельник-Томенко Ж. М. від 1 червня 2026 року про проведення повторного автоматизованого розподілу судових справ, на підставі розпорядження в. о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 1 червня 2026 року проведено повторний автоматизований розподіл справи № 120/13760/24 між суддями.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Соколов В. М., судді: Загороднюк А. Г., Єресько Л. О.
Ухвалою від 3 серпня 2026 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. прийняв до провадження адміністративну справу № 120/13760/24.
Відповідач подав відзив на касаційну скаргу із проханням залишити її без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року у справі № 120/13760/24 - без змін. 
Ухвалою від 1 вересня 2026 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
IV. Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків судів першої та апеляційної інстанцій, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи 
Переглянувши оскаржувані судові рішення у межах, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає таке.
Спір у цій справі виник у зв`язку з протиправною, на думку позивача, бездіяльністю щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з березня 2016 року до грудня 2023 року.
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За статтею 1-2 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Частинами першою та третьою статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон № 1282-XII.
За статтею 2 цього Закону грошові доходи громадян, які не мають разового характеру, зокрема грошове забезпечення, підлягають індексації.
Частиною першою статті 4 Закону № 1282-XII визначено, що індексація проводиться у разі перевищення індексом споживчих цін установленого порогу індексації.
Механізм проведення індексації визначено Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі - Порядок № 1078). Пунктом 2 Порядку № 1078 прямо передбачено індексацію грошового забезпечення військовослужбовців.
У спірний період порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України визначалися Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженою наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 травня 2008 року № 425 (далі - Наказ № 425), а з 2018 року - Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року № 558 (далі - Інструкція № 558).
Відповідно до пункту 3 розділу І Інструкції № 558 грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується в органах Держприкордонслужби за місцем їх служби або органом, у якому вони перебувають на фінансовому забезпеченні згідно з приміткою до штату. Аналогічні за змістом положення були передбачені пунктом 1.3 розділу І Наказу № 425.
Пунктом 7 розділу І Інструкції № 558 передбачено, що грошове забезпечення, що належить військовослужбовцю і своєчасно не виплачено йому або виплачено в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.
Відповідно до пункту 9 розділу І Інструкції № 558 індексація грошового забезпечення військовослужбовцям здійснюється в порядку та розмірах, установлених законодавством.
За змістом абзацу 5 пункту 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема грошове забезпечення військовослужбовців.
Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 липня 2019 року у справі № 240/4911/18, від 7 серпня 2019 року у справі № 825/694/17, від 20 листопада 2019 року у справі № 620/1892/19, від 26 січня 2022 року у справі № 400/1118/21, від 4 травня 2023 року у справі № 640/29759/21 виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що у відповідача був відсутній обов`язок щодо нарахування та виплати позивачу індексації за період, коли останній у цій військовій частині не проходив військову службу. Крім того, суди зазначили про зупинення на 2023 рік дії Закону № 1282-XII відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону України від 3 листопада 2022 року № 2710-IX «Про Державний бюджет України на 2023 рік».
Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції не встановив, у якій військовій частині позивач проходив військову службу та перебував на грошовому забезпеченні у період з березня 2016 року до 24 жовтня 2023 року, а також не з`ясував, на кого у цей період покладався обов`язок щодо нарахування та виплати йому грошового забезпечення, у тому числі його індексації.
Відтак суд не встановив належного відповідача за позовними вимогами, що стосуються зазначеного періоду, та не вирішив питання про його залучення до участі у справі.
Відповідно до частини третьої статті 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Згідно з частиною четвертою статті 48 КАС України якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належного відповідача є обов`язком суду під час розгляду справи. Якщо суд встановлює, що позов пред`явлено не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, він має вирішити питання про заміну неналежного відповідача або залучення належного відповідача чи співвідповідача у порядку, визначеному статтею 48 КАС України.
У цій справі суд першої інстанції, встановивши, що позивач до 25 жовтня 2023 року не проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , фактично дійшов висновку про відсутність у відповідача обов`язку щодо нарахування та виплати індексації за відповідний період.
Водночас суд не встановив, яка саме військова частина або інший суб`єкт був зобов`язаний здійснювати нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення у період з березня 2016 року до 24 жовтня 2023 року, і, відповідно, не вирішив питання про залучення такого суб`єкта до участі у справі.
При цьому суд апеляційної інстанції зазначених недоліків не усунув та, погодившись із висновком суду першої інстанції, дійшов висновку про відсутність у відповідача обов`язку щодо нарахування та виплати індексації за відповідний період.
За таких обставин висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову є передчасними, оскільки зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Для правильного вирішення спору судам необхідно встановити, у якій військовій частині позивач проходив військову службу та перебував на грошовому забезпеченні у період з березня 2016 року до 24 жовтня 2023 року, а також з`ясувати, на кого у цей період покладався обов`язок щодо нарахування та виплати йому грошового забезпечення, у тому числі його індексації.
За результатом установлення вказаних обставин стане можливим визначити належного відповідача за позовними вимогами, що стосуються відповідного періоду, та вирішити питання про його залучення до участі у справі відповідно до положень статті 48 КАС України.
З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову ґрунтуються на неповно з`ясованих обставинах та є передчасними.
Верховний Суд ураховує, що за приписами КАС України суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями вчиняти процесуальні дії щодо залучення співвідповідача (заміни неналежного відповідача) у випадку, коли для цього необхідне встановлення обставин, які не були встановлені судом першої інстанції.
Разом з тим, відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема для продовження розгляду.
Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
З огляду на положення статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій - скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови, установити наведені в ній обставини, що входять до предмета доказування у цій справі, надати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам, вирішити питання щодо належного відповідача та його залучення до участі у справі й ухвалити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
V. СУДОВІ ВИТРАТИ
З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року у справі № 120/13760/24 скасувати.
Справу № 120/13760/24 направити на новий розгляд до Вінницького окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді | В.М. Соколов А.Г. Загороднюк   Л.О. Єресько