ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

21 липня 2026 року 	м.Суми	

Справа №584/233/26 
Номер провадження 22-ц/816/2138/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів - Замченко А. О. , Черних О. М. 
за участю секретаря судового засідання - Овчаренко М.В., 
сторони:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЙКВІТАС»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЙКВІТАС» - адвоката Пушкарьова Олексія Олексійовича на заочне рішення Путивльського районного суду Сумської області від 27 березня 2026 року в складі судді Токарєва С.М., ухвалене в м. Путивль, 

В С Т А Н О В И В:

09 лютого 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЙКВІТАС» (далі - ТОВ «ФК «АЙКВІТАС») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позов обґрунтовано тим, що 17 грудня 2020 року між ПАТ «КБ «Акордбанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № СІК-171220/054-00, за умовами якого ПАТ «КБ «Акордбанк» надав їй кредит у розмірі 148630 грн 65 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом, але всупереч укладеному договору відповідач порушила строки погашення кредиту та процентів, в зв`язку з чим має заборгованість в розмірі 119017 грн 34 коп., в т. ч.: 68677 грн 23 коп. – заборгованості за тілом кредиту, 9468 грн 49 коп. - заборгованості за відсотками, 34266 грн 48 коп. – заборгованість за комісією, 4600 грн 58 коп. – строкова сума заборгованості по кредиту, 72 грн 36 коп. – строкова сума заборгованості по процентам, 1932 грн 20 коп. – строкова сума заборгованості по комісії.
27 листопада 2025 року між ПАТ «КБ «Акордбанк» та ТОВ «ФК «АЙКВІТАС» укладено договір відступлення права вимоги № 27112025/01 про відступлення права вимоги, в тому числі і за кредитним договором № СІК-171220/054-00 від 17 грудня 2020 року.
У зв`язку з наведеним позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором кредиту № СІК-171220/054-00 від 17 грудня 2020 року в розмірі 119017 грн 34 коп., а також понесені судові витрати.
Заочним рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 27 березня 2026 року позов ТОВ «ФК «АЙКВІТАС» задоволений частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «АЙКВІТАС» 82818 грн 66 коп. заборгованості по кредитному договору № СІК-171220/054-00 від 17 грудня 2020 року, в т.ч.: 68677 грн 23 коп. – заборгованості за тілом кредиту, 9468 грн 49 коп. - заборгованості за відсотками, 4600 грн 58 коп. – строкова сума заборгованості по кредиту, 72 грн 36 коп. – строкова сума заборгованості за відсотками.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «АЙКВІТАС» 1852 грн 64 коп. витрат по сплаті судового збору при подачі позову та 13917 грн 07 коп. витрат на правничу допомогу, понесену позивачем.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ТОВ «ФК «АЙКВІТАС» - адвокат Пушкарьов О.О., не погоджуючись з рішенням суду, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у стягненні з відповідача комісії у розмірі 34266 грн 48 коп. та строкової комісії у розмірі 1932 грн 20 коп. та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідач підписала заяву-пропозицію № СІК - 171220/054-00 від 17 грудня 2020 року, а отже, ознайомилася з її змістом та погодилася з умовою щодо сплати комісії в розмірі 1,30 % та разової комісії в розмірі 5,00 % без будь-яких застережень.
Відповідач також не заперечувала факт надання послуг з розрахунково-касового обслуговування, зокрема, здійснення банком розрахункових операцій, тощо.
Крім того, детальний перелік і порядок надання послуг з розрахунково-касового обслуговування фактично викладається у правилах банківського обслуговування відповідного банку.
Приходить до висновку, що умови договору щодо встановлення щомісячної комісії є обґрунтованими і не суперечать нормам п. 4 ст. 1, ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Зазначає, що комісія - це комісійна винагорода банку за розрахунково-касове обслуговування. Закон України «Про споживче кредитування» прямо передбачає можливість одночасного встановлення як процентів за користування кредитом, так і комісії, в тому числі комісії за розрахунково-касове обслуговування.
Отримання відповідачем послуг розрахунково-касового обслуговування підтверджується і меморіальним ордером. Щомісячна комісія була встановлена саме за розрахунково-касове обслуговування, а не за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок відповідача. Законодавством не передбачено вимоги деталізації послуг, які здійснює банк у зв`язку із розрахунково-касовим обслуговуванням, визначення таких послуг міститься у чинному законодавстві.
Зазначає, що ОСОБА_1 не лише формально підписала договір про надання споживчого кредиту, а й активно користувалася кредитними коштами банку, витрачаючи їх на власні потреби та частково погашаючи тіло кредиту в сумі 75 352 грн 84 коп. в рахунок погашення тіла кредиту в сумі 56 419 грн 56 коп. в рахунок погашення процентів, в сумі 66 207 грн 92 коп. в рахунок погашення щомісячної комісії.
Вказує, що є незаконним зменшення місцевим судом витрат на професійну правничу допомогу та витрат по сплаті судового збору.
Наголошує на тому, що суд позбавлений можливості самостійно підміняти відповідача при вирішенні питання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь скаржника. Таке право виникає у суду виключно внаслідок звернення сторони з відповідним клопотанням про це.
Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості на загальну суму 82818 грн 66 коп. не оскаржується, тому в апеляційному порядку не переглядається.
Від відповідача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Сторони повідомлені про час і місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явилися. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без сторін, оскільки явка до апеляційного суду є необов`язковою, їх позиція є чіткою і зрозумілою. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення вказаним вимогам відповідає не в повній мірі.
Судом встановлено, що 17 грудня 2020 року між ПАТ «КБ «Акордбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № СІК-171220/054-00, за умовами якого банк надав відповідачу грошові кошти у розмірі 148630 грн 65 коп. на строк 60 місяців, зі сплатою відсотків у розмірі 16,99 % річних, щомісячної комісії у розмірі 1,30 %, одноразової комісії у розмірі 5,00 %, що становить 7077 грн 65 коп. (а.с. 8-13).
Відповідач прострочила виконання свого зобов`язання, оскільки порушила строки повернення кредиту та сплати нарахованих відсотків, внаслідок чого станом на 27 листопада 2025 року має заборгованість в розмірі 119017 грн 34 коп., в т.ч.: 68677 грн 23 коп. – заборгованості за тілом кредиту, 9468 грн 49 коп. - заборгованості за відсотками, 34266 грн 48 коп. – заборгованість за комісією, 4600 грн 58 коп. – строкова сума заборгованості по кредиту, 72 грн 36 коп. – строкова сума заборгованості по процентам, 1932 грн 20 коп. – строкова сума заборгованості по комісії, що підтверджується розрахунком суми загальної заборгованості. 
27 листопада 2025 року між ПАТ «КБ «Акордбанк» та ТОВ «ФК «АЙКВІТАС» укладено договір відступлення права вимоги № 27112025/01, в тому числі і за кредитним договором № СІК-171220/054-00 від 17 грудня 2020 року, що підтверджується витягом № 77 з реєстру прав вимоги від 27 листопада 2025 року.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення комісії, суд першої інстанції, посилаючись на положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, прийшов до висновку, що така вимога не підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання правильності такого висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з таких міркувань.
Звертаючись до суду з позовом ТОВ «ФК «АЙКВІТАС» посилалося на те, що через неналежне виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором № СІК-171220/054-00 від 17 грудня 2020 року утворилась заборгованість, яка станом на 27 листопада 2025 року становить 119017 грн 34 коп., в т. ч.: 68677 грн 23 коп. – заборгованості за тілом кредиту, 9468 грн 49 коп. - заборгованості за відсотками, 34266 грн 48 коп. – заборгованість за комісією, 4600 грн 58 коп. – строкова сума заборгованості по кредиту, 72 грн 36 коп. – строкова сума заборгованості по процентам, 1932 грн 20 коп. – строкова сума заборгованості по комісії.
Як вбачається з матеріалів справи, спірний кредитний договір був вчинений сторонами в електронній формі, яка відповідно до ст. 207 ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до письмової форми. Кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме - надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором, які останній в повному обсязі не повернув.
Фактично апеляційна скарга подана лише в частині стягнення заборгованості за комісією.
Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII (далі – Закон № 1023-XII), який також встановлює права споживачів, визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII).
Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті, який був чинний до 10 червня 2017 року).
У чинній до 10 червня 2017 року редакції частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII було закріплено, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.
Як вбачається з матеріалів справи та не оскаржується в апеляційній скарзі, між сторонами на підставі укладеного кредитного договору виникли кредитні правовідносини, а саме відносини щодо споживчого кредитування, які регулюються нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про споживче кредитування» від 16 листопада 2016 року № 1734-VIII, інших актів законодавства.
У даній справі регулювання правовідносин позивача зі споживачем ОСОБА_1 щодо кредитування для споживчих потреб відбувалося, в тому числі, з урахуванням приписів Закону № 1734-VIII.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту.
Згідно частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за комісією, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне змінити мотиви такої відмови, виходячи з наступного.
Місцевий суд, відмовляючи у стягненні комісії, помилково послався на пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Зазначена норма матеріального права звільняє позичальника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання (сплати неустойки, штрафу, пені за ст. 625 ЦК України), однак не регулює питання правомірності встановлення та стягнення плати за обслуговування кредиту.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відсутність підстав для стягнення комісії. 
Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Велика Палати Верховного Суду та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, умови договору про споживчий кредит, які передбачають плату за дії, що не є послугою у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемними.
Як вбачається з матеріалів справи та змісту кредитного договору, у ньому не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що фактично надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту та одноразова комісія. Банком не надано доказів надання позичальнику будь-яких супутніх послуг, відмінних від кредитування, які б несли для споживача самостійну корисну цінність.
За таких обставин, оскільки позовні вимоги в частині стягнення комісій є необґрунтованими, але місцевим судом неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні цієї частини вимог, а в решті - залишенню без змін.
Що стосується доводів апеляційної скарги про безпідставність відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача комісії за обслуговування кредиту, то вони є необґрунтованими, оскільки апеляційним судом встановлено, що в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту.
При цьому, апеляційний суд застосовує релевантну практику Верховного Суду щодо виниклих правовідносин, зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 461/2857/20, Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19.
Сторона позивача не зазначила та не надала доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. 
Також доводи представника позивача про те, що зменшення судом витрат на професійну правничу допомогу в даній справі є незаконним, колегія суддів відхиляє, оскільки не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 та від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Апеляційний суд враховує те, що позовні вимоги ТОВ «ФК «АЙКВІТАС» підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі 82818 грн 66 коп., що становить 69,58 % від ціни позову.
З огляду на викладені обставини та визначаючи розмір суми наданої правничої допомоги, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13917 грн 07 коп., який буде достатнім, співмірним і справедливим, заважаючи на складність справи.
Також колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно розподілив та стягнув судові витрати, оскільки за умови часткового задоволення позовних вимог судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Оскільки суд першої інстанції зробив правильний висновок по суті спору щодо відмови в задоволені позову в частині стягнення з відповідача комісій, але дещо помилився з мотивами такої відмови внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, помилкового застосування положень матеріального закону та вимог процесуального права, оскаржуване рішення суду в силу положень пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Тому колегія суддів частково приймає доводи апеляційної скарги, але не вбачає підстав для скасування судового рішення у справі.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду змінено лише щодо його мотивувальної частини, що не потягло задоволення позовних вимог, відсутні підстави для розподілу апеляційним судом судових витрат, які у цій справі покладаються на позивача.
Враховуючи те, що ця справа є справою незначної складності, ціна позову не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 376, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЙКВІТАС» - адвоката Пушкарьова Олексія Олексійовича задовольнити частково.
Заочне рішення Путивльського районного суду Сумської області від 27 березня 2026 року в частині вирішення вимог щодо стягнення комісій змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій оскаржуваній частині заочне рішення Путивльського районного суду Сумської області від 27 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає. 
Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді: А. О. Замченко 

О. М. Черних