КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 753/12775/25 Головуючий у суді І інстанції Комаревцева Л.В.
Провадження № 22-ц/824/3142/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 вересня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и в:

У червні 2025 року ТОВ «ФК «Ейс» звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № 192592738 від 02 лютого 2022 року у розмірі 26 116,20 грн та понесені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 2 422,40 грн і витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтувало тим, що відповідач, уклавши 02 лютого 2022 року з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» договір кредитної лінії № 192592738 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, право вимоги за яким перейшло до позивача за договорами факторингу, та отримавши на свою банківську карту грошові кошти у розмірі 22 000,00 грн строком на 30 днів, а саме до 04 березня 2022 року (дисконтний період), зі сплатою процентів, передбачених умовами договору, порушив взяті на себе зобов`язання, що призвело до виникнення станом на 01 червня 2022 року заборгованості у загальному розмірі 26 116,20 грн, з яких: 22 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 4 116,20 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних доказів видачі відповідачу позики первісним кредитором і договірних відносин між сторонами. Відсутність цих доказів свідчить про те, що у первісного кредитора не виникли права, які міг набути від нього позивач. Крім того, суду не надано доказів отримання відповідачем повідомлень про набуття права вимоги кожним кредитором, як і доказів відправлення таких повідомлень. За таких обставин суд вважав, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Не погоджуючись з даним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції безпідставно поставив під сумнів укладання кредитного договору та факт перерахування відповідачу кредитних коштів.
Позивачем на підтвердження своїх вимог надано кредитний договір № 192592738 від 02 лютого 2022 року, копії довідки щодо дій позичальника в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та довідки щодо перерахування коштів позичальнику.
Також до матеріалів справи долучено копію платіжного доручення від 02 лютого 2022 року про перерахування коштів, яке є належним та допустимим доказом отримання відповідачем кредиту.
Кредитний договір укладено у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Цей договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора № MNV6P38F, що в повній мірі відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію».
Позивач зазначає, що комбінація QR-коду, який є невід`ємним елементом електронного підпису з одноразовим ідентифікатором і забезпечує юридичну достовірність та незмінність даних, внесених у договір, та довідки первісного кредитора є достовірним доказом накладення електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, що підтверджує дійсність електронного договору, особу підписанта та його добровільне волевиявлення щодо укладення договору.
Процедура ідентифікації відповідача при укладенні кредитного договору, яка була здійснена первісним кредитором, та використання ним одноразового ідентифікатора під час електронного підписання договору не лише забезпечує належну перевірку особи позичальника, а й підтверджує акцепт оферти та є цілком достатнім для встановлення зобов`язань відповідача за договором, що цілком відповідає законодавству України.
Крім того, суд першої інстанції витребував в АТ «Універсал Банк» первинні банківські документи, які доводять зарахування коштів згідно кредитного договору на картковий рахунок ОСОБА_1 , проте не надав їм належної правої оцінки, не забезпечивши тим самим повного дослідження обставин справи.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог з огляду на їх недоведеність та невиконання позивачем ухвали щодо витребування оригіналів доказів.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї,колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Як встановлено судом першої інстанції, звертаючись до суду із позовом, ТОВ «ФК «Ейс» посилалось на те, що 02 лютого 2022 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 192592738, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 22 000,00 грн на умовах строкового повернення та сплати процентів за користування кредитом.
Вказані обставини відповідач заперечував, посилаючись на відсутність доказів отримання ним цих коштів.
28 листопада 2018 року між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01 та підписано реєстр прав вимоги № 175 від 05 травня 2022 року, відповідно до умов яких до нового кредитора перейшло право вимоги за кредитним договором № 192592738 від 02 лютого 2022 року у розмірі 24 259,40 грн.
30 жовтня 2023 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 30/1023-01 та підписано реєстр прав вимоги № 1 від 30 жовтня 2023 року, згідно із умовами яких до нового кредитора перейшло право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором у розмірі 26 116,20 грн.
29 травня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» укладено договір факторингу № 29/05/25-Е та підписано реєстр боржників від 29 травня 2025 року, у відповідності до яких позивач набуває право грошової вимоги до  ОСОБА_1 у розмірі 26 116,20 грн.
До позовної заяви позивач, окрім копій кредитного договору та договорів факторингу з додатками, долучив: Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» «Манівео швидка фінансова допомога»; Алгоритм дій ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» стосовно укладання кредитних договорів; Порядок дій споживача в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» з метою отримання акцепту оферти та укладення електронного договору та отримання фінансових послуг під торгівельною маркою «Moneyveo»; заявку  ОСОБА_1  на отримання грошових коштів в кредит від 02 лютого 2022 року із його персональними даними, у тому числі фінансовим номером телефону - НОМЕР_7 та номером банківської картки - НОМЕР_1; довідку щодо дій позичальника в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», сформовану 08 листопада 2023 року; Паспорт споживчого кредиту продукту «Смарт» до договору № 192592738 від 02 лютого 2022 року; платіжне доручення № 9c77ba65-a2fc-45c0-aaaa-b976476be1b4 від 02 лютого 2022 року про переказ  ОСОБА_1  коштів в сумі 22 000,00 грн згідно договору № 192592738 від 02 лютого 2022 року для зарахування на платіжну картку № НОМЕР_1 (безготівкове зарахування Moneyveo SFD Visa Transfer); довідку ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» від 23 травня 2025 року про успішне завершення платіжної операції 02 лютого 2022 року з перерахування коштів в сумі 22 000,00 грн отримувачу ОСОБА_1 на картковий рахунок в АТ «Універсал Банк», яка була проведена надавачем платіжних послуг АТ «Комерційний Банк «Глобус» на підставі платіжного доручення № 9c77ba65-a2fc-45c0-aaaa-b976476be1b4; письмові пояснення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» від 02 грудня 2024 року про те, що товариство є небанківською фінансовою установою та не надає платіжних послуг, а лише ініціює платіжні операції шляхом подання відповідної платіжної інструкції надавачу фінансових платіжних послуг із зазначенням необхідних реквізитів, які клієнт вказує у заявці на отримання кредитних коштів.
На підтвердження розміру заявленої заборгованості позивач подав до суду розрахунки заборгованості за кредитним договором № 192592738 від 02 лютого 2022 року, складені ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», згідно з відомостями яких заборгованість відповідача за цим договором станом на 01 червня 2022 року складає 26 116,20 грн, з яких: 22 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 4 116,20 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.
Також позивач надав суду виписку з особового рахунку за кредитним договором № 192592738 від 02 лютого 2022 року, за якою заборгованість відповідача станом на 05 червня 2025 року залишилась незмінною і становить 26 116,20 грн.
На виконання вимог ухвал від 20 червня 2025 року та від 14 липня 2025 року про витребування доказів АТ «Універсал Банк» надало суду відповіді від 23 червня 2025 року та від 15 липня 2025 року, відповідно до яких платіжна картка № НОМЕР_3 була емітована банком на ім`я ОСОБА_1 . На цей картковий рахунок 02 лютого 2022 року через платіжну систему дійсно було зарахування коштів в сумі 22 000,00 грн. Номер телефону НОМЕР_4 є фінансовим номером телефону за картковим рахунком № НОМЕР_3 та заходиться в анкетних даних ОСОБА_1 . До вказаних відповідей банк надав виписки про рух коштів по рахунку відповідача, відкритого для вказаної платіжної картки, із відображенням дня і часу зарахування коштів.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та достовірних доказів перерахування первісним кредитором коштів відповідачу. Факт зарахування аналогічної суми коштів на рахунок відповідача від невстановленої особи, яка не є первісним кредитором і не укладала кредитний договір та договір факторингу, не може бути підставою для стягнення кредиту з відсотками на користь ТОВ «ФК «Ейс» і для вирішення спору правового значення не має. 
У відповіді АТ «Універсал Банк» та у виписці про рух коштів по рахунку відповідача будь-яка інформація про переказ коштів від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та із призначенням платежу за кредитним договором № 192592738 від 02 лютого 2022 року відсутня.
Надана копія платіжного доручення від 02 лютого 2022 року не містить повного номеру рахунку та банк отримувача, таких обов`язкових реквізитів як підпису директора ОСОБА_2 та відмітки Банку «Глобус» про фактичне проведення платежу із підписом уповноваженого працівника банку. Відтак докази щодо проведення фінансової операції по перерахуванню коштів відсутні.
Також позивачем надана довідка ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», відповідно до якої останнім не зазначено повного номера рахунку картки відповідача. З додаткових пояснень первісного кредитора вбачається відсутність доказів видачі коштів.
Доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Посилання позивача на розрахунки як на підставу задоволення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки розрахунки заборгованості є внутрішніми документами фінансових установ та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.
На наданій позивачем копії кредитного договору та всіх інших копіях відсутні підписи обох сторін договору як власноручні, так і електронні. Жодний документ в матеріалах справи не підписаний  ОСОБА_1 особисто. Докази ідентифікації та верифікації відповідача, його реєстрації в Інформаційно-телекомунікаційній системі первісного кредитора, генерації та фактичного надсилання йому одноразового паролю-ідентифікатора, фактичного підписання примірника оригіналу кредитного договору та додатків саме у наданій суду редакції відсутні.
Довідки та алгоритми, видані ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» як зацікавленою особою, за відсутності інших доказів, не є належним, допустимим та достатнім доказом підписання саме наданого суду тексту договору відповідачем і не є підписами. QR-код під текстом не є електронними підписами і нанесений на текст не відповідачем особисто, а невстановленою особою.
Надані позивачем копії електронних документів не є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, тому що не містять ні електронних, ні звичайних підписів сторін, неможливо перевірити достовірність та незмінність їх змісту, що згідно із частиною п`ятою статті 100 ЦПК України має наслідком відхилення таких копій.
Оскільки оригінали електронних доказів до суду не були подані, натомість за клопотанням відповідача витребувані ухвалою від 14 липня 2025 року оригінали електронних документів не надані, суд першої інстанції не взяв уваги копії (паперову копію) електронних доказів зважаючи на зазначені ним правові висновки.
За наведених обставин районний суд дійшов висновку, що надані позивачем докази не підтверджують наявність між сторонами договірних зобов`язань та перерахування відповідачу кредитних коштів.
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
У відповідності до частин першої - третьої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, можна дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із пунктами 5, 6 частини першої статті 3 Закону електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Водночас одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19), електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему кредитодавця можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами, зокрема електронним підписом одноразового ідентифікатора.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17).
В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні доказивідповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Із матеріалів справи відомо, що згідно з пропозицією про укладення кредитного договору (офертою) ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» пропонує укласти електронний кредитний договір в межах умов, встановлених цим товариством.
Договір кредитної лінії № 192592738 від 02 лютого 2022 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено у формі електронного документа з використанням електронного підпису. 
При цьому відповідач 02 лютого 2022 року на вебсайті первісного кредитора в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» подав заявку на отримання грошових коштів в кредит із його персональними даними, у тому числі фінансовим номером телефону - НОМЕР_7 та номером банківської картки - НОМЕР_1, на умовах, які вважав для себе прийнятними, підтвердивши умови отримання кредиту шляхом натискання відповідної кнопки(акцептував пропозицію), після чого кредитор надіслав ОСОБА_1 за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач і використав для підтвердження підписання кредитного договору.
У розділі кредитного договору «Реквізити сторін» зазначено про підписання цього договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором MNV6P38F, який був відправлений відповідачу на вказаний ним номер телефону 02 лютого 2022 року о 07:37:59 та введено цього ж дня о 07:39:40, що підтверджується й довідкою щодо дій позичальника в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» від 08 листопада 2023 року.
Наведене узгоджується із пунктом 5.4 договору, де сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та кредитодавцем в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис.
З наданих позивачем Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, Алгоритму дій стосовно укладання кредитних договорів та Порядку дій споживача в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» з метою отримання акцепту оферти та укладення електронного договору також вбачається, що без ознайомлення з умовами надання кредиту і правилами щодо порядку отримання коштів, а також підтвердження прийняття відповідних умов кредитування позичальником, укладення електронного кредитного договору на вебсайті кредитора є неможливим.
Таким чином, договір кредитної лінії підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами даного правочину. Без здійснення входу до інформаційно-телекомунікаційної системи, доступ до якої здійснюється через вебсайт товариства після подання позичальником заявки на кредит, та без отримання смс-коду із одноразовим паролем кредитний договір між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем не був би укладений.
Враховуючи вищевикладене, матеріалами справи підтверджено, що 02 лютого 2022 року у встановленому порядку відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»та  ОСОБА_1 уклали в електронному вигляді кредитний договір за № 192592738.
Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору кредитодавець зобов'язується надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 22 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».
Згідно із пунктами 1.3, 1.7 договору кредитодавець надає перший транш за договором в сумі 22 000,00 грн одразу після укладення договору, який має бути повернуто до 04 березня 2020 року. Кредитна лінія надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником (дисконтний період), а саме 04 березня 2020 року.
Сторони погодили, що встановлений в пункті 1.7 договору строк дисконтного періоду та, відповідно, строк надання кредитної лінії може бути подовжено позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів за умови, якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду (пункт 1.8 договору).
Відповідно до пункту 1.9 договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти, які нараховуються в узгодженому між сторонами порядку, а саме за дисконтною процентною 0,42 % від суми кредиту за кожен день користування ним, за умови продовження строку дисконтного періоду нарахування процентів здійснюється за індивідуальною процентною ставкою 1,05 % в день, а якщо позичальник користуватиметься кредитом після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою 2,10 % в день.
Згідно із частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Приписами статті 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а статтею 526 ЦК України презюмується, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц.
Відповідно до умов кредитного договору первісний кредитор виконав взяті на себе зобов`язання та виданим платіжним дорученням № 9c77ba65-a2fc-45c0-aaaa-b976476be1b4 від 02 лютого 2022 року ініціював через технологічного партнера - АТ «Комерційний Банк «Глобус» безготівковий переказ коштів в сумі 22 000,00 грн на картковий рахунок (платіжну картку) відповідача, який був зазначений у заявці на отримання грошових коштів в кредит від 02 лютого 2022 року.
У вказаному платіжному дорученні наявні відомості, зокрема про отримувача ОСОБА_1 , його ідентифікаційний код НОМЕР_5 , суму коштів у розмірі 22 000,00 грн, картковий рахунок № НОМЕР_1, призначення платежу - переказ коштів  ОСОБА_1 згідно договору № 192592738 від 02 лютого 2022 року для зарахування на платіжну картку № НОМЕР_1 без ПДВ (безготівкове зарахування Moneyveo SFD Visa Transfer). Платіжне доручення підписане директором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та засвідчене його печаткою.
Висновки суду першої інстанції щодо ненадання позивачем первинних бухгалтерських і платіжного документа, як належних доказів перерахування відповідачу кредитних коштів, є необґрунтованими, оскільки як первісний кредитор, так і новий кредитор, є фінансовими, а не банківськими установами, відповідно не здійснюють відкриття, обслуговування рахунків фізичних осіб і не мають обов`язку формувати облікові документи за кредитними зобов`язаннями позичальника.
ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» також не надає платіжних послуг, а лише ініціює платіжні операції шляхом подання відповідної платіжної інструкції надавачу фінансових платіжних послуг (оператору платіжної системи) із зазначенням необхідних реквізитів, які позичальник вказує у заявці на отримання кредитних коштів.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з пунктом 10 розділу II Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит), затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 листопада 2021 року № 113, договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі ХХХХ ХХ** **** ХХХХ (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу).
Отже, платіжне доручення на переказ коштів є належними первинним обліковим документом, що підтверджує факт здійснення платіжної операції та всі її реквізити.
Водночас із витребуваних судом першої інстанції в АТ «Універсал Банк» відомостей вбачається, що платіжна картка №  НОМЕР_3 була емітована банком на ім`я ОСОБА_1 . На цей картковий рахунок 02 лютого 2022 року через платіжну систему IBAN відбулося зарахування коштів в сумі 22 000,00 грн. Номер телефону НОМЕР_7 є фінансовим номером за картковим рахунком № НОМЕР_3 та заходиться в анкетних даних ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ).
На підтвердження зазначених обставин банк надав виписки про рух коштів по рахунку відповідача, відкритого для вказаної платіжної картки, із відображенням дня і часу зарахування коштів у розмірі 22 000,00 грн.
Крім того, позивач надав до суду довідку ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» від 23 травня 2025 року про успішне завершення платіжної операції 02 лютого 2022 року о 07:40:29 з перерахування коштів в сумі 22 000,00 грн отримувачу ОСОБА_1 на картковий рахунок в АТ «Універсал Банк», яка була проведена надавачем платіжних послуг АТ «Комерційний Банк «Глобус» на підставі платіжного доручення № 9c77ba65-a2fc-45c0-aaaa-b976476be1b4.
Посилання суду першої інстанції на те, що у відповіді АТ «Універсал Банк» та у виписці про рух коштів по рахунку відповідача відсутня інформація про переказ коштів саме від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та із відповідним призначенням платежу не можна визнати обґрунтованими, адже наведеними вище доказами в сукупності достовірно підтверджується факт отримання відповідачем кредитних коштів за договором № 192592738 від 02 лютого 2022 рокув обумовлений сумі на його платіжну картку за номером, який був зазначений у договорі і платіжному документі з обмеженнями, встановленими НБУ, а саме у захищеному (маскованому) вигляді, тобто коли частина цифр прихована.
Доказів протилежного матеріали справи не містять, як з приводу укладення кредитного договору, так і належності відповідачу зазначеного номеру телефону чи ненадходження на нього смс-коду, а також отримання зазначених коштів на картковий рахунок позичальника відразу після підписання договору від іншої особи, відмінної від первісного кредитора, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком відповідача.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд помилково вважав, що надані позивачем копії електронних документів не містять ні електронних, ні звичайних підписів сторін і неможливо перевірити достовірність та незмінність їх змісту, що згідно із частиною п`ятою статті 100 ЦПК України має наслідком відхилення таких копій.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23) зауважувала, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).
Аналогічні процесуальні положення закріплені у пункті 1 частини другої статті 76 ЦПК України та частині третій статті 100 ЦПК України.
Подання електронного доказу в паперовій копії саме собою не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу у випадку, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (див.: постанови Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21).
У постанові Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 758/14925/23 (провадження № 61-4523св25) зазначено, що питання достовірності, цілісності і незмінюваності змісту електронного кредитного договору є ключовим у цій справі, оскільки від нього залежить те, чи може цей договір уважатися укладеним у письмовій формі або щонайменше чи можуть окремі його положення вважатися такими, що оформлені саме письмово.
Фактично, оскільки законодавство не вимагає, щоб електронні договори підписувалися тими видами підпису, які забезпечують незмінюваність їхнього змісту (КЕП або УЕП), питання щодо дотримання письмової форми при їх вчиненні зводиться до того, чи можна вважати зміст цих договорів зафіксованим (вимога частини першої статті 207 ЦК України).
Однак відсутність матеріально-правових вимог до фіксації змісту електронного договору не означає, що це питання може ігноруватися в ході судового розгляду.
Воно стає питанням доказування цілісності і незмінюваності електронного документа, в якому міститься відповідний електронний договір, тобто переходить у площину процесуального права. Тому, якщо сторона, яка посилається як на підставу своїх вимог або заперечень на певний електронний договір або окремі його положення, не може довести цілісність і незмінюваність цих положень після укладення відповідного договору, в той час, як інша сторона заперечує факт цілісності і незмінюваності, то відповідні положення договору не можуть бути застосовані, тобто, фактично, є нікчемними.
Подібні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Питання про те, як суд може перевірити достовірність, цілісність і незмінюваність електронного документа, залежить перш за все від виду підпису, за допомогою якого він підписаний. Так, згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» перевірка цілісності електронного документа проводиться шляхом підтвердження удосконаленого або кваліфікованого електронного підпису чи печатки, а в разі накладання на електронний документ електронного підпису чи печатки іншого виду, із застосуванням інших засобів і методів захисту інформації з дотриманням вимог законодавства у сфері захисту інформації.
Якщо електронний документ підписаний за допомогою КЕП або УЕП, суд може перевірити достовірність, цілісність і незмінність даних, які в ньому містяться, за допомогою спеціальних програмних засобів або з використанням спеціальних онлайн-сервісів.
Якщо ж електронний документ підписано за допомогою будь-якого іншого електронного підпису (не КЕП чи УЕП), то суд має здійснити окремі процесуальні дії, спрямовані на перевірку цілісності та незмінюваності даних, які в ньому містяться.
Які саме це мають бути дії, залежить від способу надання відповідного процесуального документу до суду (паперова копія, електронний примірник тощо), формату, в якому цей документ зберігається, особливостей електронного підпису, за допомогою якого він підписаний, тощо. При цьому характер цих процесуальних дій визначається особливостями дослідження електронних доказів, що передбачені процесуальним законодавством.
Згідно із частиною першою статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Відповідно до частини третьої статті 100 ЦПК України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Водночас частиною п`ятою цієї статті передбачено, якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Отже, якщо до суду подано копію електронного доказу, це саме по собі не означає неприйнятність такого доказу як такого. Лише якщо в учасника справи або в суду виникне сумнів щодо цього доказу, то суд може витребувати в учасника справи, який надав таку копію, оригінал електронного документа.
Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».
Оскільки електронний підпис не завжди може міститися безпосередньо на самому електронному документі або в файлі, який містить цей документ, а може існувати окремо, поєднуючись із електронним документом лише логічно, то з технічної точки зору оригінал електронного документу може зберігатися в декількох файлах, на декількох веб-сторінках, серверах тощо. Тому ознайомлення з таким оригіналом може передбачати вчинення таких дій, як, наприклад: (а) візуальний огляд веб-сторінок, на яких розміщено електронний документ та його електронний підпис; (б) візуальний огляд файлу, в якому зберігається електронний документ, а також акаунту учасника справи на сервісі електронної пошти, який підтверджує, що певній особі засобами електронної пошти надсилався саме цей файл і саме з цього акаунту учасника справи; (в) візуальний огляд інформаційно-комуніційної системи, власником якої створено електронний документ та можливість авторизуватися в цій системі для її користувачів, а також отримати від власника системи відповідний електронний документ за допомогою технічних засобів цієї системи або іншої.
Отже, можливість перевірки судом достовірності, цілісності і незмінюваності електронного документа, залежить перш за все від виду підпису, за допомогою якого він підписаний. Якщо електронний документ підписаний за допомогою КЕП чи УЕП, суд може перевірити достовірність, цілісність і незмінність даних, які в ньому містяться, за допомогою спеціальних програмних засобів або з використанням спеціальних онлайн-сервісів.
Якщо до суду не було надано примірників електронного кредитного договору з підписом за допомогою КЕП чи УЕП (електронний документ підписано за допомогою будь-якого іншого електронного підпису), то суд має здійснити окремі процесуальні дії, спрямовані на перевірку цілісності та незмінюваності даних, які в ньому містяться та з`ясувати: (а) чи направлявся примірник електронного кредитного договору відповідачу на визначену ним електронну адресу або на його акаунт у цій же інформаційно-комунікаційній системі; (б) якщо так, то в якому вигляді він відправлявся (прикріплений файл, посилання на веб-сторінку тощо); (в) чи існує технічна можливість внести зміни до примірника електронного договору після його укладення і направлення відповідачу в односторонньому порядку без його згоди. Відповідно, якщо в ході здійснення цих дій буде встановлено, до прикладу, що відповідачу було надіслано лише посилання на веб-сторінку, де міститься договір, а сам текст договору на цій сторінці викладено у простому ПДФ-форматі, то підтвердження цілісності і незмінюваності тексту цього договору фактично немає, оскільки цей формат дозволяє власнику веб-сторінки (сайту) вносити зміни в односторонньому порядку. Якщо ж договір був направлений відповідачу у вигляді прикріпленого ПДФ-файлу, з електронної адреси позивача, яка чітко дає зрозуміти, що це саме його адреса, і сам текст листа та додатки до нього технічно неможливо змінити, то це є належним підтвердженням цілісності і незмінюваності електронного документа.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
У постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
У справі, яка переглядається, ТОВ «ФК «Ейс» долучило до матеріалів позовної заяви в паперовій копії електронний доказ - кредитний договір № 192592738 від 02 лютого 2022 року, укладений (підписаний) між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора MNV6P38F, на якому зображений QR-код (матричний (двовимірний) штрих-код, який повинен містити інформацію про підписанта електронного договору).
Цей QR-код призначений для сканування за допомогою мобільного пристрою або спеціального сканера штрих-коду, що дозволяє ідентифікувати електронний договір, підтверджуючи особу позичальника, і забезпечує достовірність та незмінність даних, внесених у договір.
З урахуванням доводів відповідача, який ставив під сумнів в суді першої інстанції надані позивачем докази, судом апеляційної інстанції з метою перевірки відомостей, що містяться у вказаному QR-коді, здійснено його зчитування за допомогою онлайн-сервісу декодування QR-кодів «ZXing Decoder Online». Для цього судом у підсистемі «Електронний суд» відкрито додатки до позовної заяви, в яких містилося зображення QR-коду, зроблено скріншот зазначеного зображення та завантажено його до вказаного сервісу. 
За результатами декодування QR-коду отримано текстову інформацію, відповідно до якої: «Позичальник: ОСОБА_1 ІH: НОМЕР_5 Тел.: НОМЕР_8 Ел. пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1 Договір: 192592738 від 02.02.2022 Одноразовий ідентифікатор: MNV6P38F, відправлено 02.02.2022 7:37:59, введено 02.02.2022 7:39:40».
За таких обставин, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам на підтвердження укладення кредитного договору з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором та отримання позичальником кредитних коштів безготівковим переказом, неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють виниклі між сторонами правовідносини, не встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема питання достовірності електронних доказів у контексті співставлення поданих копій документів з їх оригіналами у контексті їх автентичності, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність між сторонами договірних (кредитних) зобов`язань.
Колегія суддів також не може погодитися із судом першої інстанції в тому, що ненадання позивачем оригіналів електронних документів на виконання вимог ухвали суду від 14 липня 2025 року про витребування доказів може бути належною підставою для відмови в позові.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року про витребування у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «ФК «Ейс», АТ «Комерційний Банк «Глобус» та АТ «Універсал Банк» доказів, які вказані у цьому судовому рішенні, була постановлена судом першої інстанції за клопотанням відповідача з підстав передбачених, частиною першою статті 84 ЦПК України.
Позивач 29 липня 2025 року подав до суду заяву про виконання ухвали суду, в якій зазначив, зокрема, що оригінали заявки на отримання грошових коштів в кредит та платіжного доручення знаходяться у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», яке є небанківською фінансовою установою і не надає платіжних послуг, а доказами накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором на кредитний договір є QR-код. 
Також 01 серпня 2025 року до суду першої інстанції надійшла заява ТОВ «ФК «Ейс» із засвідченими копіями витребуваних документів.
Відповідно до частин сьомої-десятої статті 84 ЦПК України особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом. Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати витребувані судом докази. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.
Тлумачення положень частин сьомої-десятої статті 84 ЦПК України свідчить, що за умови з`ясування питання, яке значення мають витребувані докази, суд має процесуальні підстави для визнання обставини, для з`ясування якої витребовувався доказ, або для відмови у визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами.
Проте діючий ЦПК України не передбачає таких наслідків за невиконання чи неповне виконання вимог суду про витребування доказів, як безумовне залишення позову без задоволення.
На думку колегії суддів, позивач надав, а суд першої інстанції в ході розгляду справи здобув достатньо доказів, з яких достовірно вбачається виникнення зобов`язальних (договірних) правовідносин між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та  ОСОБА_1 , а також виконання первісним кредитором своїх зобов`язань за кредитним договором.
Що стосується відступлення права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором, то надані суду копії вищевказаних договорів факторингу з додатковими угодами до них та реєстрами прав вимоги (боржників) також підтверджують укладення відповідних правочинів та послідовний перехід права вимоги від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» (договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року), від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (договір факторингу № 30/1023-01 від 30 жовтня 2023 року) та від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ФК «Ейс» (договір факторингу № 29/05/25-Е від 29 травня 2025 року).
Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення відповідного договору.
При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.
За змістом частини першої статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
У постанові Верховного Суду від 07 січня 2026 року в справі № 727/2790/25 (провадження № 61-13862св25) за позовом ТОВ «ФК «Ейс» до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним із ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», зауважено, що:
допускається відступлення за договором факторингу наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу обрано різні критерії. Зокрема, для: (а) наявної вимоги - це строк платежу; (б) майбутньої вимоги - це момент виникнення. Різність критеріїв, які покладені в виокремлення видів, створює складнощі у розумінні як наявної, так і майбутньої вимоги;
наявна вимога - це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (частина перша статті 1078 ЦК України). Втім очевидно, що строк платежу визначає не існування, а тільки можливість здійснення права грошової вимоги. І, звісно, що наявні грошові вимоги не вичерпуються тими, строк платежу яких настав. Оскільки якщо зробити протилежний висновок, то в категорію майбутніх вимог слід віднести будь-які інші права грошової вимоги, навіть ті які існують в зобов`язанні, але їх здійснення залежить від настання умови чи спливу строку. Саме тому до наявних вимог потрібно віднести й «недозрілі» грошові вимоги. «Недозріла» вимога - це різновид наявної вимоги, тобто право грошової вимоги, можливість здійснення якого залежить від настання умови чи спливу строку платежу. Як наслідок наявна та недозріла вимога існують до або в момент укладення договору факторингу;
майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу;
у договорі факторингу необхідно індивідуалізувати право грошової вимоги. Наявна та «недозріла» вимоги мають бути визначені в договорі факторингу з максимальним ступенем конкретності, яка б забезпечувала можливість виокремити такі вимоги від інших вимог клієнта в момент укладення договору факторингу. Для наявної та «недозрілої» вимоги, оскільки вони існують на час укладення договору факторингу, індивідуалізація може полягати, зокрема, у вказівці предмета (розміру чи обсягу вимоги), суб`єктів (як активного - кредитора, так і пасивного - боржника), підстави виникнення (наприклад, договір поставки);
майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. До цього часу майбутня вимога хоча б якось має пов`язуватися із клієнтом.
В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, всупереч доводів відповідача укладання договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» до виникнення кредитних правовідносин з  ОСОБА_1 не свідчить про недійсність передачі прав вимоги за таким договором новому кредитору, оскільки станом на момент укладення кредитного договору договір факторингу був чинним.
Право вимоги по кредитному договору № 192592738 від 02 лютого 2022 року були передані ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на користь ТОВ «Таліон Плюс» та в подальшому позивачу на підставі реєстру, який оформлений належним чином та є додатком до договору факторингу.
Колегія суддів зауважує, що майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу. Майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення.
Посилання суду першої інстанції в рішенні на те, що позивачем не надано доказів отримання відповідачем повідомлень про набуття права вимоги кожним кредитором, як і доказів відправлення таких повідомлень, є необґрунтованими.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Тобто установлений законом порядок заміни кредитора у зобов`язанні без згоди боржника не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів.
Виходячи з природи договорів факторингу, внаслідок укладання договору відступлення права вимоги відбулась лише заміна кредитора у зобов`язанні на відповідача, а саме зобов`язання продовжувало існувати.
У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 3-30гс15 зазначено, що зміст зобов`язання (обсяг прав та обов`язків сторін) внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні залишається незмінним. Відтак, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора, але обсяг цих прав та умови визначаються саме на момент переходу цих прав до нового кредитора.
Отже, уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника.
З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про недоведеність ТОВ «ФК «Ейс» набуття ним права грошової вимоги до ОСОБА_1 з підстав відсутності такого права у первісного кредитора є помилковими.
Оскільки в матеріалах справи міститься примірник кредитного договору, який підписано відповідачем в електронній формі одноразовим ідентифікатором, погоджено всі істотні умови отримання кредитних коштів та порядок погашення кредиту із нарахованими процентами, а також підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів і відсутні докази повернення позичальником отриманого кредиту з відсотками, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 192592738 від 02 лютого 2022 року у розмірі 26 116,20 грн.
Вказана сума боргу по кредиту належним чином обґрунтована і підтверджена у розрахунках і виписці, які узгоджуються з іншими доказами у справі.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Ейс» до  ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Відповідно до положень частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного з відповідача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем на сплату судового збору, а саме 2 422,40 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 3 633,60 грн - за подання апеляційної скарги, а всього підлягає стягненню 6 056,00 грн судового збору.
Відповідно до частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.
На обґрунтування заявленого розміру витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції позивачем надано, зокрема, копію договору про надання правничої допомоги № 29/05/25-01 від 29 травня 2025 року, укладеного між АБ «Тараненко та партнери» та ТОВ «ФК «Ейс»; протокол погодження вартості послуг до договору про надання правничої допомоги № 29/05/25-01 від 29 травня 2025 року; додаткову угоду № 25770573889 від 30 травня 2025 року до вказаного договору про надання правничої допомоги; акт прийому-передачі наданих послуг від 05 червня 2025 року на суму 7 000,00 грн.
Відповідно до пункту 3.3 договору про надання правничої допомоги гонорар складається із суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами в протоколі погодження вартості послуг до договору (додаток № 1 до договору).
Пунктом 3.4 вказаного договору визначено, що після належного виконання доручення адвокатське бюро надає клієнту акт прийому-передачі наданих послуг.
Згідно із актом прийому-передачі наданих послуг клієнту - ТОВ «ФК «Ейс» було надано виконавцем - АБ «Тараненко і партнери» такі послуги: складання позовної заяви до позичальника ОСОБА_1  (2 год.) - 5 000,00 грн; вивчення матеріалів справи про стягнення заборгованості за кредитним договором № 192592738 від 02 лютого 2022 року (2 год.) - 1 000,00 грн; підготовка адвокатського запиту щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів за цим кредитним договором на рахунок позичальника (1 год.) - 500,00 грн; підготовка та подача клопотання про витребування зазначеної інформації (1 год.) - 500,00 грн.
Так, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Тобто процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання.
У питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у справі № 922/445/19, де серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. 
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду у справах № 922/3436/20, № 910/7586/19 та № 910/16803/19, а також у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
У відзиві на позовну заяву відповідач не висловив своїх заперечень саме щодо заявленого позивачем розміру витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, клопотання про зменшення таких судових витрат не порушував.
Отже, виходячи з того, що апеляційна скарга ТОВ «ФК «Ейс» підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову, а стороною позивача документально доведено понесення витрат на правову допомогу, то в апеляційного суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення по суті спору.
Оцінюючи обґрунтованість вимог позову про стягнення судових витрат, відсутності заперечень сторони відповідача в контексті положень частини п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України, а також співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних ним робіт, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, колегія суддів вважає, що заявлена сума у розмірі 7 000,00 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1  на користь ТОВ «ФК «Ейс» в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції.
З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» задовольнити.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» заборгованість за кредитним договором № 192592738 від 02 лютого 2022 року у розмірі 26 116,20 гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» 6 056,00 гривень сплаченого судового збору та 7 000,00 гривень понесених витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб 

О.В. Борисова 

Д.О. Таргоній