| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2340/25 Головуючий у 1 інстанції: Скалозуб Ю.О.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.
Суддів Кузьмишиної О.М.
Ключковича В.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Чернігівської обласної державної адміністрації, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян при Чернігівській обласній державній адміністрації, яке оформлене протоколом від 06.12.2024 № 14 про відмову ОСОБА_1 у визначенні статусу та видачі посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4;
- зобов`язати Чернігівську обласну державну адміністрацію надати ОСОБА_1 статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4 та видати відповідне посвідчення. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Зокрема, апелянт вказує, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 620/15543/23, яке набрало законної сили, встановлено, що станом на 01 січня 1993 року позивач прожила та відпрацювала на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років та є потерпілою від Чорнобильської катастрофи, у зв`язку з чим, вказані обставини, відповідно до статті 78 КАС України не підлягають повторному доказуванню. Крім того, апелянт наголошує, що єдиною підставою для відмови у визначенні статусу та видачі посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4 було те, що видача такого посвідчення чинним законодавством не передбачена, тоді як питання недостатності періоду її проживання у м. Остер Комісією не ставилося. Також, апелянт вказує, що надані нею акт обстеження від 31 серпня 2023 року та свідоцтво про народження дитини підтверджують її проживання у м. Остер до офіційної реєстрації, а диплом від 01 липня 1990 року № НОМЕР_1 та наказ від 23 жовтня 1989 року № 117-с не підтверджують її проживання у м. Ніжині та не спростовують факту проживання у м. Остер. Окремо апелянт посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 697/121/17, та вважає, що виключення з 01 січня 2015 року зони посиленого радіоекологічного контролю не є підставою для відмови у наданні їй статусу за умови дотримання вимог щодо необхідного періоду проживання, роботи чи навчання у такій зоні.
16 липня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Чернігівської обласної державної адміністрації надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є громадянкою України, проживала та була зареєстрована з 01.09.1990 по 28.02.1996 у АДРЕСА_1 , а з 29.02.1996 по теперішній час у АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою Остерської міської ради Чернігівського району Чернігівської області № 1674 від 29.05.2023 та копією паспорта серії НОМЕР_2 .
Відповідно до довідки Остерського ліцею № 1 Остерської міської ради Чернігівської області від 25.05.2023 № 132, ОСОБА_1 була прийнята на посаду вчителя російської мови та літератури в Остерську середню школу № 1 ім. Сеспеля Козелецького району Чернігівської області з 01.09.1990 наказ № 87 від 15.08.1990 де працює і по теперішній час вихователем ГПД.
Актом обстеження про встановлення факту реєстрації та проживання осіб від 31.08.2023, проведеного депутатом Остерської міської ради встановлено, що ОСОБА_1 з 18.11.1988 по 01.09.1990 проживала без реєстрації, а з 1.08.1990 по 28.02.1996 була зареєстрована і проживала за адресою АДРЕСА_1 .
22 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації із заявою, у якій просила підготувати (оформити) та направити до Комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян при Чернігівській обласній державній адміністрації подання про встановлення їй статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4 та видачу відповідного посвідчення. До заяви ОСОБА_1 додала копії паспорта, РНОКПП, довідки Остерського ліцею № 1 від 25 травня 2023 року № 132, довідки Остерської міської ради від 29 травня 2023 року № 1674, акта обстеження про встановлення факту реєстрації та проживання осіб від 31 серпня 2023 року та свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .
Листом від 05 жовтня 2023 року № 09/4197 Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації повідомило ОСОБА_1 про відсутність підстав для направлення її документів на розгляд відповідної Комісії, пославшись, зокрема, на виключення з 01 січня 2015 року з переліку зон радіоактивного забруднення зони посиленого радіоекологічного контролю та на те, що Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2018 року № 551, не передбачено видачу посвідчень потерпілим від Чорнобильської катастрофи категорії 4.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.12.2023 у справі № 620/15543/23, що набрало законної сили 26.02.2024, зокрема, зобов`язано Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області підготувати (оформити) та направити до комісії Чернігівської обласної державної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян, подання про встановлення ОСОБА_1 статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4 та видачі відповідного посвідчення.
На виконання зазначеного судового рішення, Чернігівською районною державною адміністрацією 08 листопада 2024 року до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації направлено подання та документи ОСОБА_1 , які передано на розгляд Комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян при Чернігівській обласній державній адміністрації. Засідання Комісії відбулося 06 грудня 2024 року.
За результатами розгляду поданих документів Комісією прийнято рішення, оформлене протоколом від 06 грудня 2024 року № 14, яким ОСОБА_1 відмовлено у визначенні статусу та видачі посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4 з підстав того, що видача посвідчень «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» категорії 4 чинним законодавством не передбачена.
Не погоджуючись із вищевказаною відмовою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та соціального захисту потерпілого населення визначено Законом України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-XII).
Відповідно до статті 9 Закону № 796-XII, особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є:
1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;
2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;
4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 11 Закону № 796-XII, до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.
Пунктом 4 частини першої статті 14 Закону № 796-XII визначено, що для встановлення пільг і компенсацій до категорії 4 належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.
За приписами частини першої статті 15 Закону № 796-XII, підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Частиною першою статті 65 Закону № 796-XII установлено, що учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.
У свою чергу, відповідно до частини третьої статті 65 Закону № 796-XII, посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.
Згідно з частиною четвертою статті 65 Закону № 796-XII, видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.
Абзацом другим частини четвертої статті 65 Закону № 796-XII встановлено, що порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року № 106а «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» затверджено перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення, відповідно до якого м. Остер Чернігівської області було віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю.
01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 76-VIII).
Пунктом 2 розділу I Закону № 76-VIII у статті 2 Закону України від 27 лютого 1991 року № 791а-XII «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» абзац п`ятий частини другої виключено.
Крім того, підпунктом 1 пункту 4 розділу I Закону № 76-VIII статтю 2 Закону № 796-XII виключено.
Процедуру видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян визначено Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2018 року № 551 (далі - Порядок № 551), у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення.
Відповідно до абзацу першого пункту 11 Порядку № 551, посвідчення видаються уповноваженими органами за місцем проживання (реєстрації) особи на підставі рішень комісій з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян, утворених уповноваженими органами (далі - регіональні комісії).
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.12.2023 у справі № 620/15543/23, що набрало законної сили 26.02.2024, зокрема, зобов`язано Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області підготувати (оформити) та направити до комісії Чернігівської обласної державної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян, подання про встановлення ОСОБА_1 статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4 та видачі відповідного посвідчення.
На виконання зазначеного судового рішення, Чернігівською районною державною адміністрацією 08 листопада 2024 року відповідне подання разом із документами ОСОБА_1 направлено до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації для розгляду Комісією.
Після розгляду цих документів, Комісією прийнято рішення, оформлене протоколом від 06 грудня 2024 року № 14, яким ОСОБА_1 відмовлено у визначенні статусу та видачі посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 4 з тих підстав, що видача посвідчень «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» категорії 4 чинним законодавством не передбачена.
Відмовляючи у задоволенні позову у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що надані ОСОБА_1 докази у сукупності з копією диплома та наказом від 23 жовтня 1989 року № 117-с не підтверджують її проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років станом на 01 січня 1993 року.
При цьому, суд першої інстанції установив, що ОСОБА_1 проживала на відповідній території у періоди з 01 вересня 1989 року по 26 грудня 1989 року та з 02 липня 1990 року по 01 січня 1993 року, що у сукупності становить 2 роки 9 місяців 24 дні, та дійшов висновку про відсутність підстав для надання їй статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 4.
Разом з тим, апелянт зазначає, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 620/15543/23 вже встановлено факт її проживання та роботи на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років станом на 01 січня 1993 року, у зв`язку з чим відповідні обставини не підлягають повторному доказуванню. 
Також, апелянт наголошує, що Комісія не ставила під сумнів тривалість її проживання чи роботи у відповідній зоні, а єдиною підставою для відмови визначила відсутність у чинному законодавстві можливості видачі посвідчення категорії 4.
З даного приводу, слід зазначити наступне.
Колегія суддів враховує, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 620/15543/23, яке набрало законної сили 26 лютого 2024 року, встановлено, що ОСОБА_1 постійно проживала та працювала на території зони посиленого радіоекологічного контролю, до якої було віднесено м. Остер Чернігівської області, та станом на 01 січня 1993 року прожила і відпрацювала у цій зоні не менше чотирьох років.
Разом з тим, зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 безпосередньо не було встановлено статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 4 та не було вирішено питання про видачу їй відповідного посвідчення. Резолютивною частиною рішення суду визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області щодо ненаправлення відповідного подання та зобов`язано вказаний орган підготувати і направити до Комісії Чернігівської обласної державної адміністрації подання про встановлення ОСОБА_1 такого статусу та видачу посвідчення.
Отже, рішенням суду у справі № 620/15543/23 було вирішено питання щодо обов`язку уповноваженого органу забезпечити передачу документів ОСОБА_1 на розгляд компетентної Комісії, тоді як питання про безпосереднє встановлення їй статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 4 залишалося предметом розгляду відповідної Комісії.
За наведених обставин, встановлений у справі № 620/15543/23 факт проживання та роботи ОСОБА_1 у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років станом на 01 січня 1993 року не є достатньою правовою підставою для висновку про наявність у неї встановленого статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 4. 
Слід зауважити, що вказаним судовим рішенням такий статус ОСОБА_1 не встановлювався, у зв`язку з чим, Комісія при розгляді подання була зобов`язана самостійно вирішити питання щодо наявності правових підстав для його встановлення з урахуванням законодавства, чинного на момент прийняття оскаржуваного рішення.
Разом з тим, з 01 січня 2015 року нормативне регулювання правового режиму територій радіоактивного забруднення зазнало змін, у зв`язку з набранням чинності Законом України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України».
Так, підпунктом 1 пункту 4 розділу I Закону № 76-VIII статтю 2 Закону № 796-XII, якою визначалися категорії зон радіоактивного забруднення, виключено, а пунктом 2 розділу I Закону № 76-VIII у статті 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» виключено абзац п`ятий частини другої, яким до таких територій відносилася зона посиленого радіоекологічного контролю.
Відтак, з 01 січня 2015 року зона посиленого радіоекологічного контролю законодавчо виключена з переліку зон радіоактивного забруднення.
Крім того, чинним на час прийняття оскаржуваного рішення Порядком № 551 не передбачено видачу посвідчень «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» категорії 4, а пункт 11 цього Порядку, який визначає підстави видачі посвідчень уповноваженими органами, не містить положень щодо первинної видачі посвідчення особам зазначеної категорії.
Таким чином, на час звернення ОСОБА_1 за встановленням відповідного статусу та на час прийняття Комісією рішення від 06 грудня 2024 року № 14 законодавство вже не передбачало зони посиленого радіоекологічного контролю як окремої категорії території радіоактивного забруднення, а Порядок № 551 не встановлював процедури первинної видачі посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4.
Посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 697/121/17, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на відмінність фактичних обставин зазначеної справи від обставин цієї справи.
Так, у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 697/121/17 Судова палата для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що виключення з 01 січня 2015 року зони посиленого радіоекологічного контролю із переліку радіоактивно забруднених територій не позбавляє статусу потерпілого осіб, яким раніше, до 31 грудня 2014 року, було встановлено відповідний статус та видано посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи. При цьому, у вказаній справі позивач до 01 січня 2015 року вже мала встановлений статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 4 та безтермінове посвідчення, у зв`язку з чим, Верховний Суд вирішував питання щодо збереження раніше набутого статусу після зміни законодавчого регулювання.
Водночас, щодо осіб, які до 01 січня 2015 року відповідного статусу не набули, Верховним Судом сформовано інший правовий підхід.
Зокрема, у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 826/16913/16 Верховний Суд встановив, що позивач у період з 22 червня 1979 року по 18 травня 1993 року проживала у зоні посиленого радіоекологічного контролю, тобто мала необхідний для категорії 4 період проживання, однак, до 01 січня 2015 року відповідного статусу не набула. За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення такого статусу після виключення з 01 січня 2015 року зони посиленого радіоекологічного контролю з переліку зон радіоактивного забруднення.
Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 825/2277/18, у якій позивач була зареєстрована та постійно проживала у населеному пункті, віднесеному до зони посиленого радіоекологічного контролю, з 18 липня 1987 року по 25 травня 1999 року. Незважаючи на наявність необхідного періоду проживання, Верховний Суд зазначив, що до 01 січня 2015 року відповідного статусу позивач не набула, а на час її звернення така зона відповідно до чинного законодавства вже не існувала, у зв`язку з чим, відмовив у задоволенні позову про встановлення статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 4.
Такий самий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 608/323/16-а, у якій Верховний Суд виходив з того, що виключення з 01 січня 2015 року зони посиленого радіоекологічного контролю не позбавляє прав осіб, які вже набули статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4, проте не створює підстав для первинного набуття такого статусу особами, яким до 01 січня 2015 року він встановлений не був.
Таким чином, наведена практика Верховного Суду розмежовує правові наслідки для осіб, які до 01 січня 2015 року вже набули статус потерпілих від Чорнобильської катастрофи категорії 4, та осіб, які звернулися за його первинним встановленням після цієї дати. У першому випадку раніше набутий статус зберігається, тоді як у другому наявність необхідного періоду проживання, роботи чи навчання у зоні посиленого радіоекологічного контролю сама по собі не є достатньою підставою для первинного встановлення такого статусу після 01 січня 2015 року.
Застосовуючи наведені правові висновки Верховного Суду до спірних правовідносин, колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять доказів встановлення ОСОБА_1 до 01 січня 2015 року статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 4 або видачі їй відповідного посвідчення.
Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що із заявою про підготовку та направлення подання для встановлення такого статусу ОСОБА_1 звернулася лише 22 вересня 2023 року.
Отже, правовідносини у цій справі стосуються не збереження раніше набутого ОСОБА_1 статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 4, а його первинного встановлення після 01 січня 2015 року.
За таких обставин, встановлений у справі № 620/15543/23 факт проживання та роботи ОСОБА_1 у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років станом на 01 січня 1993 року не є достатньою правовою підставою для встановлення їй відповідного статусу після 01 січня 2015 року, оскільки, до зазначеної дати такого статусу вона не набула.
Таким чином, обставини цієї справи є відмінними від обставин справи № 697/121/17 та відповідають правовому підходу, викладеному Верховним Судом у справах № 826/16913/16, № 825/2277/18 та № 608/323/16-а, у яких відсутність набутого до 01 січня 2015 року статусу категорії 4 була визначальною для висновку про відсутність правових підстав для його первинного встановлення після цієї дати.
Оцінюючи правомірність рішення Комісії, оформленого протоколом від 06 грудня 2024 року № 14, колегія суддів виходить з того, що підставою для відмови ОСОБА_1 у визначенні статусу та видачі посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 4 визначено відсутність у чинному законодавстві правових підстав для видачі посвідчень цієї категорії. 
Зазначена підстава відмови узгоджується з правовим регулюванням, чинним на час прийняття оскаржуваного рішення, оскільки з 01 січня 2015 року зона посиленого радіоекологічного контролю виключена з переліку зон радіоактивного забруднення, а Порядок № 551 не передбачає процедури первинної видачі посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» категорії 4.
При цьому, як установлено вище, ОСОБА_1 до 01 січня 2015 року відповідного статусу не набула та посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 4 не отримувала, а тому, спірні правовідносини не стосуються збереження раніше набутого статусу.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що відмова Комісії у встановленні ОСОБА_1 статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 4 та видачі відповідного посвідчення ґрунтується на положеннях законодавства, чинного на момент прийняття оскаржуваного рішення, та узгоджується з наведеними правовими висновками Верховного Суду щодо неможливості первинного набуття такого статусу після 01 січня 2015 року.
Щодо доводів апелянта про помилковість висновку суду першої інстанції стосовно тривалості проживання ОСОБА_1 на території зони посиленого радіоекологічного контролю, колегія суддів зазначає, що вказана обставина не має визначального значення для вирішення цього спору.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив, зокрема, з того, що ОСОБА_1 проживала на відповідній території у періоди з 01 вересня 1989 року по 26 грудня 1989 року та з 02 липня 1990 року по 01 січня 1993 року, що у сукупності становить 2 роки 9 місяців 24 дні.
Водночас, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 620/15543/23 встановлено, що ОСОБА_1 станом на 01 січня 1993 року прожила та відпрацювала у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років.
Крім того, зі змісту рішення Комісії, оформленого протоколом від 06 грудня 2024 року № 14, убачається, що питання тривалості проживання або роботи ОСОБА_1 у зоні посиленого радіоекологічного контролю Комісією не визначалося як самостійна підстава для відмови у встановленні відповідного статусу. Підставою для прийняття оскаржуваного рішення зазначено відсутність у чинному законодавстві правових підстав для видачі посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4.
За таких обставин, доводи апелянта щодо оцінки акта обстеження від 31 серпня 2023 року, свідоцтва про народження дитини, диплома від 01 липня 1990 року № НОМЕР_1 та наказу від 23 жовтня 1989 року № 117-с не спростовують правомірності оскаржуваного рішення, оскільки підтвердження необхідного періоду проживання або роботи у зоні посиленого радіоекологічного контролю саме по собі не є достатньою правовою підставою для первинного встановлення ОСОБА_1 статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 4 після 01 січня 2015 року.
Враховуючи вищевказане, рішення Комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян при Чернігівській обласній державній адміністрації, оформлене протоколом від 06 грудня 2024 року № 14, про відмову ОСОБА_1 у визначенні статусу та видачі посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 4 прийнято з урахуванням законодавства, чинного на час його ухвалення, та ґрунтується на відсутності правових підстав для первинного встановлення такого статусу після 01 січня 2015 року, у зв`язку з чим, підстави для визнання зазначеного рішення протиправним та його скасування відсутні.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення, водночас, вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині висновків щодо визначення тривалості проживання позивача на території зони посиленого радіоекологічного контролю, як підстави для відмови у задоволенні позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції, вірно по суті вирішивши справу, однак, частково помилково визначено підстави для відмови в задоволенні позовних вимог, а тому, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині, з урахуванням висновків викладених в постанові суду апеляційної інстанції.
Відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року змінити в мотивувальній частині, з урахуванням висновків викладених в постанові суду апеляційної інстанції.
В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Кузьмишина О.М.
Ключкович В.Ю.