ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/341/26 

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Худенко А.А.
за участю секретаря судового засідання Мартон М.М.

за позовом
Ужгородської окружної прокуратури, м. Ужгород Закарпатської області, в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради,м. Ужгород, Закарпатської області
до відповідача Фізичної особи-підприємця Платонова Дмитра Володимировича 
про визнання права власності на торгові приміщення, загальною площею 27,2 кв.м, розташовані за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського,62б за територіальною громадою міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради

Представники: 
від прокуратури – Роман М.С. прокурор відділу Закарпатської обласної прокуратури 
від позивача - Данканич А.Е., представник в порядку самопредставництва 
від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Данканич А.Е., представник в порядку самопредставництва
від відповідача - Платонов Дмитро Володимирович

ВСТАНОВИВ:
СУТЬ СПОРУ: Ужгородська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради заявила позов до Фізичної особи-підприємця Платонова Дмитра Володимировича та просить визнати право власності на торгові приміщення, загальною площею 27,2 кв.м, розташовані за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського,62б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2022352621101) за територіальною громадою міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради на підставі статті 376 ЦК України.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Худенка А.А., про що вказано у протоколі автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 02.04.2026 відкрито провадження у справі №907/341/26 в порядку загального позовного провадженя.
Підготовче засідання, призначене на 29.04.2026 відкладено на 29.05.2026.
Призначене на 29.05.2026 на 15:15 год підготовче засідання не відбулось у зв`язку із оголошенням 29.05.2026 на 15:01 год на території Ужгородського району Закарпатської області повітряної тривоги яка тривала і на час призначення часу підготовчого засідання 29.05.2026 на 15:15 тому підготовче засідання відкладено на 23.06.2026.
Суд у підготовчому засіданні 23.06.2026, заслухавши думку учасників судового процесу, дійшов висновків закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду по суті на 14.07.2026.
У судовому засіданні 14.07.2026 суд після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Позиція прокурора 
Прокурор просить задовольнити позов в повному обсязі. 
Відповідно до рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 14.04.2004 №100 «Про надання дозволів на будівництво автобусних зупинок» з метою приведення міських автобусних зупинок в належний стан Приватному підприємцю Платонову Дмитру Володимировичу надано право на облаштування автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном площею до 10 кв.м по вул. Грушевського. 14.02.2005 між Управління майнової політики міста, м. Ужгород, як Стороною 1, та приватним підприємцем Платоновим Д.В., як Стороною 2, укладено Договір безкоштовного користування автозупинкою- комплексом за №3.
За змістом п. 2.1. Договору № 3 цей Договір укладається на термін 10 років. Після закінчення терміну дії договору Сторона 2 має переважне право на укладення договору оренди. У цьому разі Сторона 2 повинна повідомити письмово другу сторону про бажання щодо укладення договору оренди, не пізніше ніж за два місяці до закінчення договору безоплатного користування. 
Земельна ділянка, на якій розташовується автозупинка в комплексі з торговим павільйоном, загальною площею 24,6 кв.м за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського належить на праві власності територіальній громаді міста Ужгорода, від імені якої повноваження власника здійснює Ужгородська міська рада. 
16.11.2017 між Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради та фізичною особою підприємцем Платоновим Дмитром Володимировичем укладено договір оренди торгового павільйону автозупинки-комплексу № 1088/0, строком до 16.11.2020. 
Предметом даного Договору є торговий павільйон авто-зупинки площею 24.6 кв.м за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського (біля торгово-промислової палати) для здійснення підприємницької діяльності. 
16.11.2017 між сторонами було укладено акт приймання-передачі торгового павільйону загальною площею 24.6 кв.м, згідно з котрим Департамент міського господарства передав, а ФОП Платонов Д.В. прийняв вищевказане комунальне майно у строкове платне користування. 
Згідно пункту 2.2 вищевказаного Договору передача майна в оренду здійснюється шляхом підписання акту-приймання передачі та не тягне за собою виникнення в Орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається орган місцевого самоврядування, а орендар користується ним протягом строку оренди. 
Відповідно до пункту 5.2. Договору, Орендар зобов`язався здійснити реконструкцію об`єкту оренди відповідно до ескізного проекту Реконструкція зупинкового комплексу з торговим павільйоном по вул. Грушевського (біля торгово- промислової палати) в м. Ужгороді. 
Пунктом 5.14. Договору сторони дійшли згоди про те, що здійснені орендарем покращення орендованого майна за рахунок власних коштів, котрі неможливо відокремити від орендованого майна не завдаючи йому шкоди, визнаються власністю Орендодавця та не підлягають відшкодуванню. 
В подальшому, Орендарем проведено капітальну реконструкцію вказаної споруди. 
Після проведення реконструкції загальна площа торгового павільйону склала 27,2 кв.м, що підтверджується технічним паспортом на нежитлові приміщення від 12.06.2019, виконаного суб`єктом технічної інвентаризації ФОП Вітер М.Я. Разом з цим, 30.01.2020 державним реєстратором Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області Сікою Л.А., зареєстровано за Платоновим Дмитром Володимировичем право власності на торгові приміщення площею 27.2 кв.м по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2022352621101).
Внаслідок проведення реконструкції авто-зупинки в комплексі з торговим павільйоном площею 24,6 м.кв. по вул. Грушевського в м. Ужгороді (біля торгово-промислової палати), належну Ужгородській міській раді тимчасову споруду, було фактично перебудовано в об`єкт під назвою торговий павільйон площею 27,2 м.кв. з іншою конфігурацією, котрий має ознаки нерухомого майна. 
Тому прокурор просить визнати право власності на торгові приміщення, загальною площею 27,2 кв.м, розташовані за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського,62б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2022352621101)

Позиція позивача 
Позивач, належним чином повідомлений про розгляд справи, заяв по суті не подав, Представник у судовому засіданні підтримав позицію прокурора. 

Позиція відповідача 
Відповідач, беручи участь в підготовчому засіданні та в судовому засіданні, пояснив, що ним порушення будівництва не вчинялось, усі роботи виконані із відома міської ради. Вказує, що внаслідок ДТП був змушений відбудувати спірне майно самотужки. 
Вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача заяв по суті не подала. Представник в судовому засіданні підтримав прокурора.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ 
Відповідно до рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 14.04.2004 №100 «Про надання дозволів на будівництво автобусних зупинок» з метою приведення міських автобусних зупинок в належний стан Приватному підприємцю Платонову Дмитру Володимировичу надано право на облаштування автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном площею до 10 кв.м по вул. Грушевського (біля торгово-промислової палати) (п. 2 рішення № 100 від 14.04.2004). 
В лютому 2005 року Платонов Д.В. звернувся до Управління майнової політики міста з заявою, в якій з посиланням на рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №100 від 14.04.2004 просив укласти договір безкоштовного користування автозупинкою-комплексом площею 10,0 кв.м за адресою: вул. Грушевського (біля торгово-промислової палати) для облаштування автобусної зупинки. До означеної заяви долучено, зокрема, витяг з рішення виконавчого комітету, проект, погоджений головним архітектором, копія свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи. 
В подальшому 14.02.2005 між Управління майнової політики міста, м. Ужгород, як Стороною 1, та приватним підприємцем Платоновим Д.В., як Стороною 2, укладено Договір безкоштовного користування автозупинкою- комплексом за № 3 (надалі Договір № 3) за умовами п. 1.1. якого Сторона 1 на підставі рішень виконкому Ужгородської міської ради № 100 від 14.04.2004 (про надання відповідачу права на облаштування автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном) передає, а Сторона 2 приймає в безоплатне користування місце на облаштування автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном площею 10,0 кв.м по вул. Грушевського (біля торгово-промислової палати). 
За змістом п. 2.1. Договору № 3 цей Договір укладається на термін 10 років. Після закінчення терміну дії договору Сторона 2 має переважне право на укладення договору оренди. У цьому разі Сторона 2 повинна повідомити письмово другу сторону про бажання щодо укладення договору оренди, не пізніше ніж за два місяці до закінчення договору безоплатного користування. 
Відповідно до п. 2.2. Договору № 3 у разі припинення або розірвання договору Сторона 2 зобов`язана повернути Стороні 1 місце для розміщення автостоянки- комплексу у належному стані. 
При необхідності демонтажу або переміщення автозупинки-комплексу міська рада компенсує Стороні 2 витрати на спорудження або надає у користування рівноцінний об`єкт (п. 2.4. Договору № 3). 
Згідно з рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 24.05.2017 за №148 «Про автобусні зупинки-комплекси» постановлено Департаменту міського господарства обліковувати на балансі зупинки-комплекси згідно з додатком (до якого за порядковим номером 3 включено автозупинку- комплекс по вул. Грушевського (біля торгово-промислової палати), площею 24,6 кв.м) та провести конкурси на право оренди встановлених автобусних зупинок-комплексів.
Земельна ділянка, на якій розташовується автозупинка в комплексі з торговим павільйоном, загальною площею 24,6 кв.м за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського (біля торгово-промислової палати) належить на праві власності територіальній громаді міста Ужгорода, від імені якої повноваження власника здійснює Ужгородська міська рада. 
16.11.2017 між Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради та фізичною особою підприємцем Платоновим Дмитром Володимировичем укладено договір оренди торгового павільйону автозупинки-комплексу № 1088/0, строком до 16.11.2020. 
Відповідно до вказаного Договору, орендодавцем об`єкту оренди є Департамент міського господарства Ужгородської міської ради, на підставі положення, котре затверджено рішенням XII сесії Ужгородської міської ради VII скликання від 30.03.2017 № 624. 
Предметом даного Договору є торговий павільйон авто-зупинки площею 24.6 кв.м за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського (біля торгово-промислової палати) для здійснення підприємницької діяльності. 
16.11.2017 між сторонами було укладено акт приймання-передачі торгового павільйону загальною площею 24.6 кв.м, згідно з котрим Департамент міського господарства передав, а ФОП Платонов Д.В. прийняв вищевказане комунальне майно у строкове платне користування. 
Згідно пункту 2.2 вищевказаного Договору передача майна в оренду здійснюється шляхом підписання акту-приймання передачі та не тягне за собою виникнення в Орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається орган місцевого самоврядування, а орендар користується ним протягом строку оренди. 
Відповідно до пункту 5.2. Договору, Орендар зобов`язався здійснити реконструкцію об`єкту оренди відповідно до ескізного проекту Реконструкція зупинкового комплексу з торговим павільйоном по вул. Грушевського (біля торгово- промислової палати) в м. Ужгороді. 
Пунктом 5.14. Договору сторони дійшли згоди про те, що здійснені орендарем покращення орендованого майна за рахунок власних коштів, котрі неможливо відокремити від орендованого майна не завдаючи йому шкоди, визнаються власністю Орендодавця та не підлягають відшкодуванню. 
В подальшому, Орендарем проведено капітальну реконструкцію вказаної споруди. 
Після проведення реконструкції загальна площа торгового павільйону склала 27,2 кв.м, що підтверджується технічним паспортом на нежитлові приміщення від 12.06.2019, виконаного суб`єктом технічної інвентаризації ФОП Вітер М.Я. Разом з цим, 30.01.2020 державним реєстратором Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області Сікою Л.А., зареєстровано за Платоновим Дмитром Володимировичем право власності на торгові приміщення площею 27.2 кв.м по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2022352621101).
Підставою реєстрації права власності Платонова Д. В. на торгові приміщення, загальною площею 27,2 кв.м відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав зазначено: 
- довідку КП Архітектурно-планувальне бюро Ужгородської міської ради № 878 від 12.06.2019. 
- технічний паспорт №19-48 від 12.06.2019, виготовлений ФОП Вітер М.Я. 
Відповідно до довідки комунального підприємства Архітектурно-планувальне бюро Ужгородської міської ради від 12.06.2019 № 878, торгові приміщення загальною площею 27.2 кв.м по АДРЕСА_1 (технічний паспорт №19-48 виготовлений ФОП Вітер М.Я. 12.09.2019) згідно адресного плану міста знаходяться за адресою: Грушевського 62б). 
Згідно технічного паспорту від 12.06.2019, технічні характеристики об`єкта нерухомості: торгові приміщення літ. А, 1 поверх, загальна площа 27,2 кв.м (22,8 кв.м торговий зал та 4.4. кв.м підсобне приміщення). 
Складові елементи будівлі літ. А торгові приміщення: майданчик чекання, модульний бар`єр, пандус, вимощення. 
Конструктивні елементи: фундамент бетон, стіни піноблок, покрівля профнастил. Згідно викопіювання з проєкту облаштування автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном така мала наступні параметри: ширину 3,5 м., довжину (разом з терасою) 12,3 м. Площа торгового павільйону з терасою становила 24,6 кв.м Адреса даному об`єкту не присвоювалась.
Також уповноваженим органом з присвоєння адреси в місті Ужгороді є виконавчий орган Ужгородської міської ради - Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради. 
Згідно висновку судового експерта Павлича О.В. від 16.05.2024 за № Е-10/24 виконаного підставі ухвали суду від 01.06.2021, вбачається, що торгові приміщення площею 27,2 кв.м по Грушевського, частково розташовані на місці розміщення торгового павільйону авто-зупинки площею 24,6 кв.м по вул. 
Грушевсього в м. Ужгороді (біля торгово-промислової палати) та частково виходять за його межі на ширину 1,0 м та довжину 9,27 м. Відповідно площа виходу за межі розміщення торгового павільйону авто-зупинки площею 24,6 кв.м по Грушевського (біля торгово-промислової палати) становить 9,27 кв.м.
Внаслідок проведення реконструкції авто-зупинки в комплексі з торговим павільйоном площею 24,6 м.кв. по вул. Грушевського в м. Ужгороді (біля торгово-промислової палати), належну Ужгородській міській раді тимчасову споруду, було фактично перебудовано в об`єкт під назвою торговий павільйон площею 27,2 м.кв. з іншою конфігурацією, котрий має ознаки нерухомого майна. 
Станом на дату розгляду даної справи, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний запис про право власності Платонова Дмитра Володимировича на торгові приміщення пл. 27.2 кв.м. по вул. Грушевського, 62 “Б” в м. Ужгороді (інформаційна довідка від 27.11.2024 № 405493482).
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 27.11.2024 у справі № 907/105/21, яким в задоволенні позовних вимог Ужгородської міської ради та Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради до Фізичної особи-підприємця Платонова Дмитра Володимировича, сектору державної реєстрації Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради про скасування рішення держреєстратора та скасування запису про право власності– відмовлено.
При цьому, відмовляючи у задоволенні позову, суд вказав, що Ужгородська міська рада може подати позов про визнання права власності на спірний об`єкт нерухомості (частина п`ята статті 376 ЦК України) чи про знесення спірного об`єктанерухомості (частина четверта статті 376 ЦК України). У випадку задоволення однієї із зазначених вище вимог юридична доля самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості) буде вирішена у встановленому законом порядку. Разом із цим буде відновлено стан єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

ПРАВОВА ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ ДО СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН.

Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, суд зазначає наступне.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Ужгородської міської ради в суді, відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, Ужгородська окружна прокуратура звернулася з повідомленням в порядку ст. 23 23 Закону України “Про прокуратуру” до Ужгородської міської ради Закарпатської області з проханням надати інформацію щодо чи звертався орган місцевого самоврядування з позовною заявою про визнання права власності на обєкт самочинного будівництва.
Окружна прокуратура повідомила відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” орган місцевого самоврядування про прийняття рішення про звернення до суду в інтересах держави в особі міської ради .

Згідно з ст.131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Виходячи з вимог п.п.1, 2 ч.1 ст. 3 Закону України “Про прокуратуру”, діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.
Відповідно до частини 3 статті 23 цього ж нормативно-правового акту, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.
Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).
Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”.
Відтак, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” дає суду підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
При цьому суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При зверненні з даним позовом до суду прокурором визначено позивачем Ужгородську міську раду, в обґрунтуванні наявності підстав для представництва якої та необхідність захисту інтересів держави прокурор зазначає, що означений орган місцевого самоврядування маючи право набути право власності на об`єкт самочинного будівництва, не вживає прав для реалізації права.

Бездіяльність органу місцевого самоврядування порушує економічні інтереси держави не відповідає суспільному інтересу, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави.
Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11 (підпункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі №915/478/18 (підпункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц (пункт 26), від 18.03.2020 у справі №553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (підпункт 8.5), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 80), від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022 у справах №923/199/21 (підпункт 8.16) і №922/1830/19 (підпункт 7.1)).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі №761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах №923/199/21 (підпункт 8.17) і №922/1830/19 (підпункт 7.2)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах №923/199/21 (підпункт 8.18) і №922/1830/19 (підпункт 7.3)).
У пункті 55 постанови від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.
Обґрунтовуючи підстави представництва інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування, прокурор у позовній заяві та згідно з поясненнями в судовому засіданні стверджує, що у спірних правовідносинах орган місцевого наділений владними повноваженнями, оскільки є розпорядником коштів місцевого бюджету територіальної громади.
При цьому правовідносини, пов`язані з використанням об`єктів власності та коштів місцевого бюджету, становлять суспільний інтерес а бездіяльність ради порушує права та інтереси територіальної громади в особі Ради, яка не вживала заходів для повернення зазначених коштів, хоча була обізнана про стверджуванні порушення.
Здійснивши аналіз абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України “Про прокуратуру”, Велика Палата Верховного Суду в пункті 37 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц дійшла висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
У пункті 76 постанови від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду підтримала вищевказаний висновок та зазначила, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону №1697-VII прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (див. пункт 27 зазначеної постанови).
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, підпункті 8.19 постанови від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 та пункті 40 постанови від 18.01.2023 у справі №488/2807/17, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia (“суд знає закони”) під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Згідно з ст. 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Частиною першою статті 10 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (стаття 18-1 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”).
Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частини перша, четверта та восьма статті 60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”).
Частинами першою та четвертою статті 61 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” передбачено, що органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно складають та схвалюють прогнози відповідних місцевих бюджетів, розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України. Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону.
За висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.12.2022 у справі №904/123/22, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, частинами першою та другою статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. 
Згідно зі статтею 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 Велика Палата Верховного Суду за подібних обставин справи зазначила, що використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб – в даній справі мешканців територіальної громади.
Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади Закарпатської області.
Разом із цим відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону України “Про прокуратуру” наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло з власності держави), а також таких чинників, як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону №1697-VII, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Як вже зазначалось вище, Закарпатською окружною прокуратурою в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” пропоновано міській раді вжити заходів щодо належного захисту інтересів держави та подання до суду позовної заяви про визнання недійсними додаткових угод до Договору та стягнення з відповідача надмірно сплачених коштів та з повідомленням, що в протилежному випадку з метою захисту інтересів держави прокурором будуть вживатися заходи представницького характеру шляхом подання позовної заяви.
З врахуванням викладеного, беручи до уваги, що в спірних правовідносинах міська рада є органом до компетенції якого віднесено повноваження з контролю за використанням бюджетних коштів територіальної громади, в тому числі й щодо повернення зайво сплачених коштів місцевого бюджету, відповідний позов органом місцевого самоврядування до відповідача не подавався, а відтак, окружною прокуратурою повідомлено позивача про реалізацію представницьких функцій прокуратурою у зв`язку з необхідністю визнання недійсними додаткових угод до Договору та стягнення безпідставно сплачених бюджетних коштів та про подання відповідної позовної заяви до Господарського суду Закарпатської області.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 в справі № 903/129/18 зазначала, що сам факт не звернення до суду суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Отже, із наведеного вбачається, що прокурор у поданій позовній заяві правомірно зазначив, що органом місцевого самоврядування не здійснюється захист інтересів держави у спірних правовідносинах, а відтак ним доведені належним чином підстави для звернення з відповідним позовом до суду в інтересах держави. 

Щодо спірних правовідносин.
Аналіз вищевикладених положень законодавства дає підстави для висновку щодо основних критеріїв, за якими здійснюється віднесення споруди до тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, а саме: - це невелика (площею до 30 кв.м.) одноповерхова споруда; - може мати невелике (площею до 30 кв.м.) приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон) або не мати такого приміщення; - виготовляється з полегшених збірно-розбірних конструкцій; - встановлюється тимчасово без улаштування фундаменту.
Після закінчення строку дії Договору № 3 від 14.02.2005 між Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради та фізичною особою підприємцем Платоновим Дмитром Володимировичем 16.11.2017 укладено Договір оренди № 1088/0 торгового павільйону автозупинки-комплексу в м. Ужгород по вул. Грушевського (біля торгово-промислової палати) із констатацією в п. 2.2. означеного Договору територіальної громади м. Ужгород як власника об`єкта оренди та відсутності підстав для виникнення в Орендаря права власності на відповідний торговий павільйон автозупинки-комплексу.
30.01.2020 за Платоновим Дмитром Володимировичем зареєстровано право власності на закінчений будівництвом об`єкт – торгові приміщення, загальною площею 27,2 м.кв. за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського 62 “Б” (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 50955866 від 04.02.2020).
Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень визначені Законом України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціювання ринку нерухомого майна.
Згідно зі ст. 2 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно є офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; а Державним реєстром речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав.
Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 5 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.
Положеннями ч. 4 ст. 18 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” встановлено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.
Відповідно до норм ч.1 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.
Підстави та процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно визначено Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015.
Пунктом 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції чинній станом на дату здійснення реєстраційних дій) передбачено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються:
1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (крім випадків державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 р.);
2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;
3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадків надання відомостей про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинки);
4) письмова заява співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що перебуває у спільній частковій власності);
5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).
Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.
Таким чином, пунктом 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно, реєстрація якого здійснюється вперше.
Проте, подані ОСОБА_1 документи, на підставі яких зареєстровано право власності не підтверджують підстави набуття відповідачем права власності на зареєстрований об`єкт та відповідність заявлених прав поданим документам з огляду на те, що заявником не подано декларації про готовність об`єкта до експлуатації та документу про присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна. 
Таким чином, спірні реєстраційні дії щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: м. Ужгород, вул. Михайла Грушевського, 62 “Б”, є такими, що не відповідають вимогам Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. 
Визначаючись з підставами набуття відповідачем права власності на спірне майно, суд враховує, що згідно з нормами Цивільного кодексу України, до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену річ (в тому числі, на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 Цивільного кодексу України).
Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного – правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів.
Положеннями ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.
Так, ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Згідно із ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Водночас, положення частини 2 статті 331 Цивільного кодексу України слід розуміти у системному зв`язку із положенням статті 182 Цивільного кодексу України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі об`єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.
Суд зауважує, що з матеріалів справи не вбачається, що відповідачу у встановленому законом порядку надавалася земельна ділянка для будівництва капітальної (не тимчасової) споруди, видавався дозвіл на таке будівництво, в тому числі й щодо введення спірного майна в експлуатацію.
Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.
Суд звертає увагу, що стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.
За встановленими у справі обставинами, земельна ділянка, на якій розташовується автозупинка в комплексі з торговим павільйоном, загальною площею 27,2 м.кв. за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського 62 “Б” (біля торгово-промислової палати) належить на праві власності територіальній громаді міста Ужгорода, від імені якої повноваження власника здійснює Ужгородська міська рада.
Водночас, знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).
З огляду на викладене суд висновує, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.
Означена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №916/1174/22 та суд вважає її релевантною до застосування в спірних правовідносинах.
Окрім того, у даній постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №916/1174/22 зазначено, що як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Водночас, суд зауважує, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (див., зокрема, пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту.
В контексті спірних правовідносин, встановлених судом обставин та наведених вище висновків щодо підстав реєстрації відповідачем права власності на торгові приміщення, загальною площею 27,2 м.кв. за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського, 62 “Б”, суд враховує, що ОСОБА_1 не доводяться підстави, на котрих він став власником спірного приміщення , оскільки, окрім державної реєстрації права власності (яка не може породжувати відповідне право) усі наявні в справі докази свідчать, що у відповідача були відсутні як дозвільні документи на спорудження відповідного об`єкта нерухомості, так і відведена для означених цілей земельна ділянка комунальної власності, що в розумінні наведених вище положень цивільного законодавства, практики їх застосування свідчить про самочинність будівництва відповідачем торгових приміщень, загальною площею 27,2 м.кв. за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського, 25б.
При цьому, наслідком означених дій стала ситуація, коли за відповідачем зареєстровано право власності на комунальне майно Ужгородської міської ради (автобусна зупинка по вул. Михайла Грушевського (біля торгово-промислової палати), яке відповідно до рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 24.05.2017 за № 148 “Про автобусні зупинки-комплекси” обліковується на балансі Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради.
Згідно з положеннями статті 328 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статей 73, 74, 76-80 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як обґрунтовано заявлені підлягають до задоволення в заявленому обсязі.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ У СПРАВІ 

Судові витрати у зв`язку із задоволенням позову слід покласти на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України на відповідача.
Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 129, 221, 236, 238, 240, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України,
СУД УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Визнати право власності на торгові приміщення, загальною площею 27,2 кв.м, розташовані за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського,62б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2022352621101) за територіальною громадою міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради (88000, Закарпатська обл., місто Ужгород, Площа Поштова, будинок 3, код ЄДРПОУ: 33868924)
3. Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Закарпатської обласної прокуратури (88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2-а, код ЄДРПОУ 02909967) понесені витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви в розмірі 3 328,00 (Три тисячі триста двадцять вісім гривень 00 копійок) та 1 664,00 грн (одна тисяча шістсот шістдесят чотири гривень 00 копійок) за подання заяви про забезпечення позову.
4. На підставі ч. 7 ст. 145 ГПК України у зв`язку із ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову у вказаній справі відповідно до ухвали від 02 квітня 2026 року продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. Відповідно до ч. 8 ст. 145 ГПК України, якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження - вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
6. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду, згідно зі ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.
7. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, – ://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено та підписано 15.07.2026

Суддя А.А. Худенко