Справа № 467/1800/25
2/467/117/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2026 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі: 

головуючого - судді Явіци І.В.
за участю секретаря судового засідання - Рожкової Т.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Нік – Агро», про виділ в натурі ( на місцевості) частки земельної ділянки,
ВСТАНОВИВ :

Вимоги і аргументи позивача 

Представник позивача, діючи в інтересах останнього, посилалась на те, що після смерті матері позивач на підставі заповіту успадкував земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка наразі належить йому на праві спільної часткової власності із відповідачкою ОСОБА_2 , позаяк,остання має право на обов`язкову частку у спадщині, у т.ч. на частку указаної земельної ділянки. 
Проте, наразі позивач не може дійти із відповідачкою згоди щодо порядку користування і розпорядження ділянкою, що перешкоджає йому вільно володіти належним йому на праві власності нерухомим майном.
З цим просила суд виділити позивачу ОСОБА_1 в натурі частки земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 11, 6801 га з кадастровим номером 4820381000:12:000;0018, яка розташована у межах Вознесенського району Миколаївської області, що становить 8,7600 га та припинити право спільної часткової власності на указане нерухоме майно. 

Учинені судом процесуальні дії в межах справи 

Спрощене позовне провадження у справі було відкрите ухвалою від 11 грудня 2025 року, якою сторонами визначено строк для подання заяв по суті справи. 
Ухвалою від 20 лютого 2026 року постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. 
Ухвалою від 04 травня 2026 року до участі у справі залучено третіх осіб і витребувано докази з метою установлення повного кола учасників справи.
Ухвалою від 29 травня 2026 року підготовче провадження у справі закрите, а саму справу призначено до судового розгляду по суті. 

Позиція учасників справи 

Представник позивача і сам позивач на слухання справи не прибули, клопотали про її розгляд за їх відсутності. 
Зокрема, представник позивача заявою від 22 липня 2026 року позовні вимоги підтримала у повному обсязі. 
Відповідач в судове засідання викликалась неодноразово як шляхом направлення судових повісток за указаною у справі адресою, так і шляхом публікації оголошення про виклик на офіційному веб – порталі судової влади України на сторінці Арбузинського районного суду Миколаївської області у розділі «Громадянам».
Проте, до суду відповідач так і не з`явилась, причин неявки не повідомила, заяв і клопотань, у т.ч. й про розгляд справи за її відсутності, не направляла, своєї позиції стосовно пред`явленого до неї позову не ніяким чином не висловила. 
Тим самим, в силу положень ч.11 ст. 128 ЦПК України відповідач вважається такою, що повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. 
Що, у свою чергу, вказує на наявність передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України умов для проведення заочного розгляду справи, оскільки: 1) відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання; 2) вона не повідомила про причини неявки; 3) сторона позивача не виказувала заперечень проти такого порядку вирішення справи.
Водночас, представник третьої особи – ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області направив до суду письмові пояснення по суті справи, яку, крім цього, просив розглядати за його відсутності. 
Тоді як третя особа - ТОВ «Нік- Агро» свого представника до суду не направило, так само як і пояснень по справі, у т.ч. й із своєю позицією щодо суті позову. 
Що в силу положень ст.223 ЦПК України не є для суду перешкодою для розгляду справи за відсутності її учасників без фіксування судового засідання технічними засобами, як те передбачено ч.2 ст. 247 цього ж Кодексу. 

Установлені судом фактичні обставини цієї справи 

Суд, вивчивши письмові пояснення третьої особи і проаналізувавши усі наявні у справі письмові докази, оцінивши їх як кожен окремо, так і в цілому, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, у т.ч. через призму належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку у їх сукупності, встановив таке.
Сторони у справі – позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцями їх матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За життя мати ОСОБА_3 склала заповіт, який був посвідчений 07 листопада 2017 року секретарем Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області Гончаровою Т.М.
Спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_4 на частки у спадщині є її син – позивач у справі ОСОБА_1 .
У зв`язку із чим свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частки земельної ділянки площею 11, 6801 га з кадастровим номером 4820381000:12:000:0018 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована у на території Южноукраїнської міської територіальної громади Вознесенському району Миколаївської області (раніше Іванівська сільська рада Арбузинського району), було видане позивачу 02 жовтня 2024 року приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Рихальською О.В. (зареєстроване у реєстрі за №1505).
Тоді як відповідач ОСОБА_2 має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті її матері, що становить частки у праві власності на указану земельну ділянку. 
Як наслідок, сторони володіють земельною ділянкою площею 11,6801 га (кадастровий номер 4820381000:12:000:0018) на праві спільної часткової власності із таким розподілом часток: частки належить позивачу, а частка – відповідачці. 
Позивач вказує, що не може дійти згоди із відповідачкою про порядок володіння і користування земельною ділянкою, яка є їхньою спільною частковою власністю, оскільки вона не отримує свідоцтво про право на спадщину, не оформляє у встановленому законом порядку своє право власності на належну їй частку земельної ділянки, а тому він є обмеженим у повному володінні, користуванні і розпорядженні належним йому нерухомими майном. 

Правове регулювання правовідносин, що виникли між сторонами, і мотиви прийнятого судом рішення  

Позивач, за таких обставин, зажадає від суду рішення про виділ належної йому частки земельної ділянки в натурі ( на місцевості).
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.
При цьому володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до частини четвертої статті 355 та частини першої статті 356 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Зі змісту вказаних статей випливає, що право кожного із співвласників пов`язується із часткою у праві спільної власності і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому.
У постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду виснував, що спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних / неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків.
Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Згідно зі статтею 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Аналіз статті 361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не є тотожним розпорядженню частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна.
Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. 
Водночас, у частині першій статті 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).
Відповідно до частин першої, третьої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.
Отже, при вирішенні спору про виділ в натурі земельної ділянки, визначаючи варіанти такого виділу, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого відсутні підстави, він ухвалює рішення про застосування саме такого варіанту виділу. Якщо ж відсутній погоджений або встановлений порядку користування земельною ділянкою, то суд здійснює виділ в натурі земельної ділянки з дотриманням розміру часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.
Згідно наявної у справі схеми поділу земельної ділянки наявна технічна можливість поділу земельної ділянки, у т.ч. виділу позивачу від її загальної площі, що становить 8,7600 га.

Висновки

Враховуючи викладене, у т.ч., що сторони не дійшли обопільної згоди щодо користування і розпорядження належною їм на праві спільної часткової власності земельною ділянкою, з урахуванням того, що у відповідачки не зареєстроване у встановленому законом порядку право власності на її частку у спірному об`єкті, що перешкоджає позивачу вільно володіти його майном, суд вважає, що цей позов підлягає до задоволення. 
Право спільної часткової сплатності підлягає припиненню з мотивів, що наведені вище. 

Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні рішення 

На підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України із відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 524,57 грн. (згідно наявної у справі квитанції), що є пропорційним позову, задоволеному у повному обсязі. 
Про інші судові витрати (ч.3 ст. 133 ЦПК) сторони не заявляли. 
З цих мотивів, керуючись ст.ст. 258, 259,263-265, 280-282 ЦПК України, суд, 

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Виділити ОСОБА_1 в натурі у власність частки земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва 
площею 11, 6801 га, кадастровий номер 4820381000:12:000:0018, яка розташована у межах Вознесенського району ( до ліквідації Арбузинський район) Южноукраїнської міської територіальної громади (раніше – Іванівська сільська рада), що згідно схеми поділу земельної ділянки, розробленої сертифікованим інженером – землевпорядником ОСОБА_5 , орієнтовно становить 8,7600 га., припинивши при такому виділі право спільної часткової власності на вказане нерухоме майно.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 524 ( три тисячі п`ятсот двадцять чотири) грн. 57 коп. 
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте Арбузинським районним судом Миколаївської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене іншими учасниками справи в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони у справі: 

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ;

Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 . 

Суддя Ірина Явіца