Справа № 289/2342/25
Номер провадження 2/289/580/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)

08.07.2026 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі: головуючого - судді Мельника О.В., за участі секретаря судового засідання Писаренко К.Л., розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» (місце знаходження / місце проживання: вул. Єреванська, буд. 1 м. Київ , 03087) до ОСОБА_1 (місце знаходження / місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

17.12.2025 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , про стягнення 3% річних за невиконання грошових зобов`язання.
В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 21 липня 2008 року між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 01/08-Ф/22. 21 липня 2008 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Банком та ОСОБА_1 був укладений Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області, зареєстрований в реєстрі за № 1790. 
У зв`язку з неналежним виконання умов вище вказаного кредитного договору Банк в лютому 2016 року звернувся з позовом до Радомишльського районного суду Житомирської області про стягнення заборгованості з відповідача.
01 червня 2016 року за Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області в справі № 289/298/16-ц вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного Акціонерного Товариства АБ «УКРГАЗБАНК» заборгованість за кредитом в сумі 22 292,18 доларів США, що еквівалентно на день проголошення рішення 572 872 гривень 80 коп., 18 354 грн.03 коп. пені та 8 868 гривень 40 коп. сплаченого позивачем судового збору.
На підставі вказаного рішення суду, 15 липня 2016 року Радомишльським районним судом Житомирської області було видано виконавчі документи, які були пред`явлені на примусове виконання до відповідних відділів державної виконавчої служби.
Станом на поточну дату, Рішення суду від 01.06.2016 в повному обсязі не виконано (заборгованість не погашена).
Враховуючи, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.
Оскільки відповідач ОСОБА_1 ухиляється від виконання вказаних зобов`язань та заборгованість не погашає, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 3% річних за невиконання зобов`язання за період з 01.05.2017 по 30.12.2021 року в розмірі 3 201,18 доларів США.
Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 30.12.2025 року відкрито провадження в справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.
Представник позивача ПАТ «Укргазбанк» в судове засідання з`явився, однак у зв`язку із неявкою відповідача просить проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримують. 
Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановлений законом спосіб. Своїм правом на подання відзиву та доказів на спростування заявлених позовних вимог не скористався. 
За таких обставин, враховуючи те, що у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін, суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.ст. 223, 280 ЦПК України.
Розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
З`ясувавши обставини, на які представник позивача посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 21 липня 2008 року між ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №01/08-Ф/22.
Згідно п. 1.1. даного Договору Банк надав позичальнику кредит в сумі 29000,00 доларів США на строк з 21.07.2008 року по 20.07.2028 року або по день визначений в п. 1.6 та/або в п. 3.3.11 цього Договору із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13,8 % річних.
Пунктом 2.1. Договору передбачено, що згідно з договором іпотеки від 21.07.2008 року в забезпечення виконання зобов`язань за дійсним договором Банком прийнято в іпотеку нерухомість, яку зазначено у п. 1.5. цього договору.
Згідно п. 5.1 кредитного договору №01/08-Ф/22 від 21.07.2008 року у випадку порушення позичальником зобов`язань, банк має право відмовитись від виконання своїх зобов`язань та/або розірвати цей договір, при цьому позичальник зобов`язаний відшкодувати банку збитки в розмірі неповернутої суми кредиту, процентів за користування кредитом та витрат, понесених банком за цим договором, а також повернути банку заборгованість по кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, неустойку та інші видатки понесені банком за цим договором.
У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору №01/08-Ф/22 у 2016 році позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором з відповідача.
Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 01 червня 2016 року позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного Акціонерного Товариства АБ «УКРГАЗБАНК» заборгованість за кредитом в сумі 22 292,18 доларів США, що еквівалентно на день проголошення рішення 572 872 гривень 80 коп., 18 354 грн.03 коп. пені та 8 868 гривень 40 коп. сплаченого позивачем судового збору.
На підставі вказаного рішення суду, 15 липня 2016 року Радомишльським районним судом Житомирської області було видано виконавчі документи, які були пред`явлені на примусове виконання до відповідних відділів державної виконавчої служби.
На день звернення позивача до суду, Рішення суду від 01.06.2016 в повному обсязі не виконано (заборгованість не погашена).
Банк свої зобов`язання за укладеним договором виконав в повному обсязі, відповідач же належним чином зобов`язання за договором не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість за несвоєчасне погашення кредиту та процентів 3% річних за період з 01.05.2017 по 23.02.2022 року, яка станом на 23.02.2022 року становить 3 201,18  доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором.
Оскільки відповідач не виконав зобов`язання у зазначений строк, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Вказані обставини підтверджуються письмовими доказами, а саме даними: кредитного договору №01/08-Ф/22 від 21.07.2008 року, рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 01.06.2016 року, яке набрало законної сили 11.06.2016 року, постанови про відкриття виконавчого провадження №64130991 від 13.01.2021 року, розрахунку заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №01/08-Ф/22 від 21.07.2008 року.
За змістом положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 цього Кодексу встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу(частина друга статті 1050 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку позов задовольнити частково з огляду на наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 р. по справі № 127/15672/16-ц вказано наступне: «Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14- 71 цс 18), від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс 18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16- ц (провадження № 14- 318 цс 18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.
Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2016 році зобов`язання відповідача ОСОБА_1 сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту початку фактичного виконання грошового зобов`язання 23.02.2022 року. Від так кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення.
Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові - ч.4 ст.267 ЦК України.
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки - ст.257 ЦК України.
Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
У відповідності до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
У даній справі ПАТ АБ «Укргазбанк» пред`явило позов до суду 17.12.2025 року. При цьому позивач звернувся за стягненням з ОСОБА_1 3 % річних за час прострочення, який, як він вважає, тривав за період з 01.05.2017 року по 30.12.2021 року виходячи із простроченої суми заборгованості, обгрунтовуючи це тим що, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 (зі змінами) з 12.03.2020 року на усій території України було встановлено карантин, який рішенням уряду неодноразово було продовжено зі встановленням певних обмежень.
Окрім цього, 24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року який Указами Президента України неодноразово було продовжено.
Відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Зазначена позиція підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.01.2024 року у справі № 183/7850/22 (провадження № 61-14740св23).
З розрахунку, доданого до позовної заяви, слідує, що ОСОБА_1 нараховано 3% річних за період з 01.05.2017 року по 23.02.2022 року у розмірі 3201,18 доларів США.
А тому, з огляду на вищевикладене, враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, виходячи з наданого позивачем розрахунку з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню 3% річних за період з 01.05.2017 року по 23.02.2022 року в сумі 3201,18 доларів США (з 01.05.2017 по 31.12.2019 рік 1786,43 доларів США + з 01.01.2020 по 18.05.2020 в сумі 253,98 доларів США+ з 19.05.2020 по 13.05.2021 в сумі 658,70 доларів США+ з 14.05.2021 по 24.06.2021 в сумі 74,49 доларів США + з 25.06.2021 по 29.12.2021 в сумі 331,071 доларів США + з 30.12.2021 по 23.02.2022 в сумі 95,87 доларів США = 3201,18 доларів США).
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного суду від 03 березня 2021 року у справі № 522/11047/17-ц, провадження № 61-4053св20.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
У постанові від 16.01.2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначає, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні, що узгоджується із правовою позицією, викладеній у постанові від 04.07.2018 року у справі № 14-134цс18.
Враховуючи все вищевикладене та диспозитивність цивільного судочинства, суд вважає необхідним позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 період з 01.05.2017 року по 23.02.2022 року 3% річних від простроченої заборгованості за кредитним договором №01/08-Ф/22 від 21.07.2008 року в сумі 3 201 доларів США 18 центів.
Таким чином, встановлення судом факту невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором є підставою для задоволення позову у повному обсязі.
Також, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 2422,40 грн.
На підставі ст.ст. 205, 207, 512, 514, 516, 526, 625, 1048, 1049, 1050, 1054, 1077, 1078, 1081, 1082 ЦК України, керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 289 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Позов публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних за час прострочення виконання грошових зобов`язань - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» три відсотки річних за час прострочення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором №01/08-Ф/22 від 21 липня 2008 року в сумі 3 201 (три тисячі двісті один) долар США 18 центів та судовий збір в розмірі 2422,40 грн.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складання у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Олександр МЕЛЬНИК