ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 500/7014/25 пров. № А/857/32092/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді: Мандзія О.П.,
суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 червня 2026 року у справі №500/7014/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Байковецької сільської ради, відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,- 

суддя у І інстанції – Грицюк Р.П.,
дата ухвалення рішення – 01.06.2025,
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль,
дата складення повного тексту рішення – не зазначено

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 (далі — позивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом до Відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області (далі — відповідач 1), Виконавчого комітету Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області (далі — відповідач 2) та Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області (далі — відповідач 3), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, — ОСОБА_2 (далі — третя особа), про визнання протиправними та скасування рішень, а також зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що їй належать речові права на дві земельні ділянки, а саме:
1) право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6125280600:02:001:2326, площею 1,0325 га, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 315095372 від 14.11.2022;
2) право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6125280600:02:001:2325, площею 2,7144 га, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 321346430 від 30.01.2023.
Обидві земельні ділянки належать до категорії земель житлової та громадської забудови та мають вид цільового призначення 02.03 — «Для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку». Ці обставини встановлені також судовими рішеннями у справі №500/4630/24. 
19.04.2024 позивачка звернулася до відповідача 1 із заявою №187 про видачу містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва: «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області» на земельних ділянках з кадастровими номерами 6125280600:02:001:2325 та 6125280600:02:001:2326, із визначенням гранично допустимої поверховості об`єкта до 8 поверхів та висоти до 26 м.
До заяви позивачка, зокрема, додала містобудівний розрахунок щодо зазначеного об`єкта будівництва. Відповідно до його техніко-економічних показників загальна площа земельних ділянок становила 3,7469 га, площа забудови — 9705,6 мІ, загальна площа квартир — 52475,8 мІ, загальна кількість квартир — 955, поверховість — 6–8 поверхів, кількість паркомісць — 480. 
Рішенням відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради від 01.05.2024 №А3358141105769022968, реєстраційний номер документа в ЄДЕССБ MU01:8141-1057-7741-1578 (далі — рішення від 01.05.2024), позивачці було відмовлено у видачі містобудівних умов та обмежень (далі також МУО).
Відмову мотивовано невідповідністю намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні. Відповідач 1 зазначив, що передбачена містобудівним розрахунком поверховість 6–8 поверхів нібито суперечить генеральному плану с. Байківці, яким, за твердженням відповідача, було передбачено максимальну поверховість багатоквартирних житлових будинків у чотири поверхи. 
Позивачка оскаржила рішення від 01.05.2024 до Тернопільського окружного адміністративного суду.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 у справі №500/4630/24 позов задоволено частково: визнано протиправним і скасовано рішення від 01.05.2024, а Байковецьку сільську раду в особі уповноваженого органу зобов`язано повторно розглянути заяву позивачки від 19.04.2024 №187 та видати МУО з урахуванням гранично допустимої поверховості до 8 поверхів, висоти до 26 м і висновків мотивувальної частини судового рішення. 
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.08.2025 у справі №500/4630/24 апеляційну скаргу Байковецької сільської ради задоволено частково. Рішення суду першої інстанції змінено в частині способу захисту та викладено третій абзац його резолютивної частини в такій редакції:
«Зобов`язати Байковецьку сільську раду в особі її уповноваженого органу — відділу містобудування та архітектури повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про видачу містобудівних умов та обмежень від 19 квітня 2024 року №187 з урахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині рішення суду».
В іншій частині рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 залишено без змін.
Отже, остаточним судовим рішенням відповідача 1 було зобов`язано повторно розглянути заяву позивачки від 19.04.2024 №187 з обов`язковим урахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині рішення суду.
За результатами повторного розгляду тієї самої заяви відповідач 1 прийняв рішення від 28.08.2025 №А3709183197595043690, реєстраційний номер документа в ЄДЕССБ MU01:9183-1976-0343-2301 (далі — рішення від 28.08.2025), яким повторно відмовив позивачці у видачі МУО.
Нову відмову відповідач 1 обґрунтував тим, що генеральним планом с. Байківці для території багатоквартирної забудови площею 59,63 га передбачено щільність населення 220 осіб/га, перспективну чисельність населення 13350 осіб та можливість розміщення 5188 квартир. Відповідач дійшов висновку, що на земельних ділянках позивачки площею 3,7469 га нібито допустимо розмістити лише 305 квартир, тоді як містобудівним розрахунком передбачено 955 квартир. 
Позивачка зазначала, що під час повторного розгляду заяви відповідач 1 не врахував обов`язкових висновків судів у справі №500/4630/24, використав як підставу для повторної відмови обставини, які були йому відомі ще під час первісного розгляду заяви, а також неправильно застосував положення генерального плану та державних будівельних норм.
Крім того, позивачка посилалася на те, що Байковецькою сільською радою не затверджено ані плану зонування території, ані детального плану відповідної території. За твердженням позивачки, наслідки невиконання органом місцевого самоврядування покладеного на нього обов`язку щодо розроблення та затвердження належної містобудівної документації не можуть бути покладені на неї.
03.09.2025 ОСОБА_1 звернулася до виконавчого комітету Байковецької сільської ради зі скаргою про скасування рішення від 28.08.2025. Однак рішенням Виконавчого комітету Байковецької сільської ради від 09.09.2025 №179 у перегляді рішення відповідача 1 було відмовлено з мотивів відсутності у виконавчого комітету відповідних повноважень.
Позивачка вважала таке рішення протиправним, оскільки відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет ради уповноважений змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, а також їх посадових осіб.
З огляду на викладене позивачка просила суд:
1) визнати протиправним та скасувати рішення Відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради від 28.08.2025 №А3709183197595043690;
2) визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Байковецької сільської ради від 09.09.2025 №179;
3) зобов`язати Байковецьку сільську раду в особі уповноваженого органу — Відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради — видати позивачці містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва: «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області».
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.06.2026 у справі №500/7014/25 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Мотивуючи рішення в частині відмови у задоволенні вимог про визнання протиправним і скасування рішення Відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради від 28.08.2025 №А3709183197595043690 та зобов`язання видати МУО, суд першої інстанції зазначив, що містобудівні умови та обмеження є складовою вихідних даних, отримання яких необхідне для реалізації права на забудову земельної ділянки.
Крім того, суд висловив позицію, що МУО є видом містобудівної документації та визначають комплекс планувальних і архітектурних вимог до проектування та будівництва щодо поверховості, щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній та меж земельної ділянки, її благоустрою й озеленення, а також інших установлених законодавством і містобудівною документацією вимог.
Суд також зазначив, що містобудівне законодавство не містить визначення поняття «намір забудови» і не встановлює способу чи форми, у якій замовник повинен повідомляти про такий намір у заяві про надання МУО.
За висновком суду, до 01.01.2019 містобудівний розрахунок був обов`язковим документом, який подавався разом із заявою про надання МУО, а після цієї дати його подання стало диспозитивною формою поведінки заявника. Відтак суд визнав містобудівний розрахунок однією з можливих форм вираження наміру забудови, яка містить відомості про основні параметри майбутнього об`єкта будівництва.
Водночас, визнавши містобудівний розрахунок лише диспозитивною формою вираження наміру забудови, суд надалі оцінив указані в ньому показники як визначальні параметри майбутньої забудови.
Суд установив, що до заяви від 19.04.2024 №187 ОСОБА_1 долучила містобудівний розрахунок щодо нового будівництва групи багатоквартирних житлових будинків із вбудованими приміщеннями громадського призначення. У його техніко-економічних показниках зазначено площу земельних ділянок 3,7469 га, площу озеленення 6407,3 мІ та загальну кількість квартир 955.
Суд дійшов висновку, що намір забудови визначається, зокрема, на підставі відомостей містобудівного розрахунку і повинен відповідати містобудівній документації на місцевому рівні.
Надаючи оцінку рішенню Байковецької сільської ради від 28.05.2021 №8/9/9 «Внесення змін до генерального плану села Байківці Тернопільського району Тернопільської області», суд послався на підрозділ 3.3 «Розрахунок перспективної чисельності населення» та таблицю 3.3.1, відповідно до яких на території багатоквартирної забудови площею 59,63 га передбачено щільність населення 220 осіб/га та перспективну чисельність населення 13350 осіб.
Суд також послався на підрозділ 3.4 «Визначення обсягів і структури житлового будівництва» та таблицю 3.4.1, відповідно до яких на території багатоквартирної забудови передбачено можливість розміщення 5188 квартир.
Крім того, суд застосував п. 6.1.25 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», при цьому помилково зазначивши, що ці ДБН затверджено наказом Мінрегіону від 26.04.2018 №102, хоча фактично їх затверджено наказом Мінрегіону від 26.04.2019 №104. 
Суд витлумачив зазначений у п. 6.1.25 ДБН розрахунковий середній розмір домогосподарства 2,5 особи як коефіцієнт для визначення перспективної чисельності населення шляхом множення кількості квартир на 2,5.
Урахувавши, що сума наведених у містобудівному розрахунку однокімнатних, двокімнатних і трикімнатних квартир становить 960 квартир, суд погодився з розрахунком відповідача: 960 квартир Ч 2,5 особи = 2400 осіб.
Також суд погодився з розрахунком відповідача, за яким із передбачених генпланом 5188 квартир на території 59,63 га на земельні ділянки площею 3,7469 га нібито припадає лише 305 квартир, що за коефіцієнтом 2,5 відповідає 762 особам.
На цій підставі суд дійшов висновку, що показники наміру забудови перевищують техніко-економічні показники генерального плану.
При цьому визначальним аргументом для прийняття розрахунків відповідача суд назвав те, що позивачка не навела заперечень щодо проведених відповідачем розрахунків і не подала доказів на їх спростування. 
З огляду на це суд погодився з розрахованими відповідачем показниками невідповідності перспективної чисельності населення містобудівному розрахунку та генеральному плану с. Байківці. 
На обґрунтування своїх висновків суд послався на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 20.05.2019 у справі №826/15338/18, від 04.09.2019 у справі №826/13852/17, від 19.01.2023 у справі №640/9995/20 та від 18.07.2023 у справі №826/27791/15.
Унаслідок цього суд відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення Відділу від 28.08.2025 та про зобов`язання видати позивачці МУО.
Що стосується позовних вимог про визнання протиправним та скасування Рішення від 09.09.2025 №179, суд на підставі аналізу статей 19, 55, 140, 144 Конституції України, статей 1, 2, 5, 10, 11, 16, 24, 31, 51, 52, 54, 71, 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статей 6, 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», статті 13 Закону України «Про архітектурну діяльність», дійшов висновку про те, що виконавчий комітет сільської ради не є спеціально-уповноваженим виконавчим органом з питань архітектури і містобудування, а тому повноваження видачі містобудівних умов та обмежень не належать до компетенції виконавчого комітету, що є перешкодою для здійснення ним перегляду рішення такого підпорядкованого органу у відповідності до ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». 
На цій підставі суд відмовив у задоволенні вимоги про визнання протиправним і скасування рішення Виконавчого комітету від 09.09.2025 №179.
Оцінюючи значення рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.08.2025 у справі №500/4630/24, суд першої інстанції вважав, що попередні судові рішення стосувалися лише питання правомірності обмеження граничної поверховості об`єкта чотирма поверхами.
Водночас суд дійшов висновку, що підстави повторної відмови, пов`язані з кількістю квартир, перспективною чисельністю населення та показниками щільності, не були предметом розгляду у справі №500/4630/24, а тому попередні судові рішення не виключали можливості повторної відмови з таких підстав.
Позивачка оскаржила рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.06.2026 у справі №500/7014/26 до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Апеляційну скаргу обґрунтувала тим, що відповідач 1 при повторному розгляді заяви від 19.04.2024, на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 у справі №500/4630/24, з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.08.2025 у справі №500/4630/24, не мав правових підстав для повторної відмови у видачі МУО. Зокрема, позивачка вважає, що «повторний» розгляд заяви від 19.04.2024 не наділяє відповідача 1 повноваженнями сформувати “додаткові” підстави для відмови у видачі МУО, які під час первинного розгляду заяви не були викладені в рішенні від 01.04.2024.
Також, позивачка (апелянт) вважає, що судом першої інстанції, під час розгляду позовної заяви про визнання протиправним та скасування рішення від 09.09.2025 №179, неправильно застосовано пункт 3 частини другої статті 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». 
Інші аргументи апеляційної скарги аналогічні тим, які наведені в позовній заяві.
Відповідач 1 проти задоволення апеляційної скарги заперечив. На думку відповідача 1 під час повторного розгляду заяви від 19.04.2024, на виконання постанови Восьмого ААС від 15.08.2025 у справі №500/4630/24, він не позбавлений правової можливості відмовити позивачці (заявнику) у видачі МУО з інших фактичних підстав. Зокрема, відповідач 1 посилається на те, що рішення від 01.05.2024 та рішення від 28.08.2025 прийняті з однієї правової підстави, що передбачена пунктом 3 частини четвертої статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» - невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації.
Відповідач 1 посилається на те, що предметом дослідження у справі №500/4630/24 була невідповідність заявленої поверховості забудови вимогам Генерального плану села Байківці. Разом з тим, суд не вирішував питання про те, чи відповідає намір забудови в цілому вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.
Також відповідач 1 посилається на те, що під час повторного розгляду заяви він здійснив додатковий аналіз пояснювальної записки та техніко-економічних показників Генерального плану села Байківці. Встановлено, що для території багатоквартирної забудови площею 59,63 га Генеральним планом передбачена щільність населення 220 осіб на гектар та можливість розміщення 5188 квартир. Водночас на земельних ділянках позивача загальною площею 3,7469 га заявлено намір розмістити 955-960 квартир, що більш ніж утричі перевищує показники, визначені містобудівною документацією. Більше того, показник щільності населення 220 осіб на гектар відповідає параметрам середньо поверхової забудови орієнтовно у 4 поверхи відповідно до Додатку В.1 ДБН Б.2.2-12:2019. 
Таким чином, як зазначає відповідач 1, як у першій, так і у другій відмові фактично оцінювалися одні й ті самі містобудівні характеристики території, закладені у Генеральному плані, однак через різні їх прояви та показники.
Крім того, відповідач 1 посилається на те, що позивачка не спростувала доводів відповідача 1 щодо правильності розрахунку щільності населення і саму методологію розрахунку, на чому акцентував увагу суд першої інстанції.
Відповідач 1 не заперечує того факту, що у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.08.2025 у справі №500/4630/24 надано оцінку відсутності плану зонування у контексті граничної поверховості. Однак, як зазначає відповідач 1, із цього не випливає, що орган містобудування та архітектури позбавлений права перевіряти відповідність намірів забудови іншим чинним показникам генерального плану. Також, апеляційний суд не встановив, що у разі відсутності зонінгу будь-який намір забудови автоматично відповідає містобудівній документації. Натомість, як вважає відповідач 1, суд лише визнав недостатньою конкретну підставу першої відмови, пов?язану із поверховістю і саме тому змінив зобов?язання видати містобудівні умови на зобов?язання повторно розглянути заяву. На переконання відповідача 1, якщо б суд вважав, що в органу не залишилось жодного законного варіанту, крім видачі МУО, він би не змінював способу захисту на повторний розгляд. 
Що стосується вимоги позивачка про зобов?язання відповідача 1 видати МУО, то його переконання, у постанові від 15.08.2025 суд апеляційної інстанції прямо вказав, що зобов`язання уповноваженого органу видати містобудівні умови та обмеження із визначенням конкретних параметрів забудови фактично означало б підміну судом повноважень органу містобудування та архітектури. Саме тому апеляційний суд обрав інший спосіб захисту — зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву позивачки з урахуванням висновків суду, а не видати містобудівні умови та обмеження. Такий висновок апеляційного суду залишається актуальним і для розгляду цієї справи.
Щодо вимоги про визнання протиправним та скасування рішення від 09.09.2025 №179, відповідач 1 вважає, що останнє не рішенням про видачу або відмову у видачі МУО. Це рішення приймалось за результатами звернення апелянта про перегляд/скасування рішення від 28.08.2025. При цьому, відповідач 1 прямо відзначає: Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає, що виконавчий комітет ради має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради та їх посадових осіб. Тобто Виконавчий комітет мав компетенцію розглянути питання про наявність або відсутність підстав для скасування акта відділу.
Разом з тим, оскільки рішення від 28.08.2025 є законним та обґрунтованим, то у виконавчого комітету не було підстав для його скасування. 
Відносно доводів апелянта про обов`язковість постанови Восьмого ААС від 15.08.2025 у справі №500/4630/24, то відповідач 1 не заперечує її обов`язковий характер. Вважає, що постанова суду апеляційної інстанції виконана в повному обсязі. під час повторного розгляду заяви відповідачем було перевірено відповідність намірів забудови усім положенням Генерального плану села Байківці, у тому числі його техніко-економічним показникам та вимогам пояснювальної записки щодо необхідності деталізації території шляхом розроблення детального плану території. За результатами такої перевірки встановлено, що заявлені параметри забудови не відповідають містобудівній документації на місцевому рівні. 
На підставі наведеного, відповідач 1 просив апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.06.2026 у справі №500/7014/25 – без змін.
Відповідач 2 подав відзив на апеляційну скаргу, який переказує ключові мотиви рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 червня 2026 року у справі №500/4630/24 та за своєю суттю є відтворенням його змісту. Відповідач 2 просить апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.06.2026 у справі №500/7014/25 – без змін.
Відповідач 3 подав відзив на апеляційну скаргу аналогічний за своїм змісту відзиву на апеляційну скаргу відповідача 2.
25.06.2026 через систему «Електронний суд» апелянтом, подано письмові пояснення («відповідь на відзив»).
У письмових поясненнях від 25.06.2026 позивачка посилається на те, що генеральний план населеного пункту не містить функціонального призначення територій населеного пункту, а призначений для довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту (ч.1 ст.17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Натомість саме детальний план території є документацією, що визначає умови та обмеження використання певної території у межах визначених функціональних зон, встановлює функціональне призначення та вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон), в тому числі вимоги щодо чисельності населення (ч. 4 ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Враховуючи стратегічне призначення генеральних планів населених пунктів, вони не визначають конкретні вимоги щодо кожної земельної ділянки, а лише узагальнені параметри розвитку населеного пункту.
Також, на думку ОСОБА_1 , визначення щільності населення кожної окремої земельної ділянки шляхом примітивного ділення загальних даних, встановлених у генеральному плані, прямо суперечить чинним законодавчим вимогам, оскільки саме детальний план території визначає у межах визначеного комплексним планом, генеральним планом населеного пункту функціонального призначення режим та параметри забудови території, розподіл територій згідно з будівельними нормами (п.3 ч.4 ст.19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»), а території багатоквартирної забудови площею 59,63 га, перспективна чисельність населення якої відповідно до генерального плану становить 13350 осіб, включає не тільки землі, зайняті житловим будівництвом, а й інші види земельних ділянок, які зовсім не збільшують перспективної чисельності населення.
В обґрунтування такого висновку апелянт посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 01.08.2024 у справі №640/25171/21.
30.06.2026 відповідачем 1 через систему «Електронний суд» подав заперечення на пояснення («відповідь на відзив»). 
У письмових запереченнях від 30.06.2026 відповідач 1 посилається на те, що апелянтом не правильно витлумачено зміст постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.08.2025 у справі №500/4630/24. Відповідач 1 вважає, що постановою апеляційного суду його зобов`язано повторно розглянути заяву позивачки з урахуванням висновків суду. Водночас суд не зобов`язував відповідача 1 видати містобудівні умови та обмеження, не встановлював відповідності заявлених намірів забудови Генеральному плану села Байківці та не позбавляв уповноважений орган обов`язку здійснити перевірку відповідності намірів забудови вимогам чинної містобудівної документації.
Крім цього, як відзначає відповідач 1, апелянт помилково ототожнює правову підставу прийняття рішення про відмову з фактичними обставинами, якими така підстава обґрунтовується. Як рішення Відділу від 01.05.2024, так і рішення від 28.08.2025 прийняті на підставі пункту 3 частини четвертої статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тобто у зв`язку з невідповідністю намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.
Відмінність між зазначеними рішеннями полягає не у правовій підставі відмови, а у фактичному обґрунтуванні встановленої невідповідності.
При цьому, відповідач 1 вважає, що під час «повторного розгляду» заяви він вправі обґрунтовувати рішення новими фактичними підставами, які існували станом на час подання позивачкою заяви про видачу МУО, але не були викладені в тексті рішення від 01.05.2024.
Як відзначає відповідач 1, під час повторного розгляду заяви ним було враховано висновки суду, які стосувались рішення від 01.05.2024, однак він додатково перевірив відповідність заявлених намірів забудови Генеральному плану села Байківці, його техніко-економічним показникам та положенням пояснювальної записки. За результатами такої перевірки було встановлено, що заявлені наміри забудови не відповідають вимогам чинної містобудівної документації, що й стало підставою для прийняття рішення від 28.08.2025.
Інші доводи заперечень за своїм змістом зводяться до повторної переоцінки відзив на апеляційну скаргу.
30.06.2026 відповідач 2 через систему «Електронний суд» подав заперечення щодо пояснень апелянта («відповіді на відзив»), в яких наголосив, що відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», припинення дії містобудівних умов та обмежень може здійснюватися виключно шляхом: відкликання за заявою замовника або скасування за рішенням адміністративного суду. Даний перелік підстав для скасування містобудівних умов та обмежень є вичерпним. Відтак, на думку відповідача, очевидним є те, що рішення про відмову у видачі містобудівних умов та обмежень може бути скасоване лише за рішенням суду та визначено, що ради та їх виконавчі органи під час реалізації повноважень у галузі будівництва в першу чергу повинні керуватися спеціальними нормами Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». 
В обґрунтування такого висновку відповідач 2 посилається правовий висновок Верховного Суду, який викладено в постанові від 10.05.2023 у справі №824/650/18-а.
Також, відповідач 2 зауважив, що заява позивачки до виконавчого комітету про скасування рішення про відмову у видачі МУО містила вимогу щодо реалізації виконавчим комітетом повноважень у галузі будівництва, адже було заявлено вимогу скасувати рішення про відмову від 28.08.2025 та видати містобудівні умови і обмеження. Тому, у виконавчого комітету були відсутні повноваження і передбачені законом правові підстави для прийняття рішення про задоволення заяви позивача про скасування рішення відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради про відмову в видачі містобудівних умов та обмежень №А3709183197595043690 (реєстраційний номер в ЄДЕССБ MU01:9183-1976-0343-2301) від 28.08.2025
Інші доводи заперечень на пояснення за своїм змістом повторюють висновки відзиву на апеляційну скаргу та ключові мотиви рішення суду першої інстанції.
30.06.2026 аналогічні за змістом заперечення на пояснення апелянта (позивачки) подано відповідачем 3.
03.07.2026 апелянтом через систему «Електронний суд» подано додаткові пояснення, в яких заперечується можливість відповідача 1, під час повторного розгляду заяви про видачу МУО, змінювати фактичну підставу для відмови у видачі МУО, шляхом заміни раніше існуючої підстави, яка визнана судом протиправною, новою, що раніше не зазначалась в рішенні про відмову у видачі МУО. 
Також через систему «Електронний суд» 08.07.2026, 10.07.2026, 13.07.2026 сторонами надані додаткові письмові пояснення щодо спірних правовідносин.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів розглядаючи дану справу виходить з наступного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується письмовими доказами, що долучені до матеріалів справи, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №321346430 від 30.01.2023 земельна ділянка кадастровий номер: 6125280600:02:001:2325 площею 2,7144 га належить ОСОБА_1 на праві оренди на підставі договору оренди від 20.01.2023, укладеного строком на 7 років до 20.01.2030 з власником ОСОБА_2 .
Із витягу ДЗК НВ 9934510722024 від 25.03.2024 слідує, що земельна ділянка кадастровий номер: 6125280600:02:001:2325 належить до категорії земель житлової та громадської забудови, вид цільового призначення (КВЦП 02.03) «Для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку».
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав та нерухоме майно про реєстрацію права власності №315095372 від 14.11.2022 земельна ділянка кадастровий номер: 6125280600:02:001:2326 площею 1,0325 га належить ОСОБА_1 на праві власності, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу від 14 листопада 2022 року.
Витягом із ДЗК НВ 9934508782024 від 25.03.2024 стверджується, що земельна ділянка кадастровий номер: 6125280600:02:001:2326 належить до категорії земель житлової та громадської забудови, вид цільового призначення (КВЦП 02.03) «Для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку».
19.04.2024 ОСОБА_1 звернулась до відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради із заявою про видачу містобудівних умов та обмежень для будівництва на земельних ділянках кадастрові номери 6125280600:02:001:2326 та 6125280600:02:001:2325 об`єкта будівництва «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області».
До поданої заяви додано містобудівний розрахунок «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області», виготовлений на замовлення ОСОБА_1 . 
У містобудівному розрахунку вказується, що «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області» розташовано на двох земельних ділянках площею 1,0325 га (кадастровий номер: 6125280600:02:001:2326) та 2,7144 га (кадастровий номер: 6125280600:02:001:2325).
Також у містобудівному розрахунку вказується, що на цих земельних ділянках передбачається нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення та у графічній частині схеми (техніко-економічні показники) зазначено: площа земельної ділянки 3.7469 га; площа озеленення 6 407.3 кв.м.; загальна кількість квартир 955.
Поряд із земельною ділянкою розміщені інженерні мережі газопостачання, водопостачання, каналізація, електричні та телефонні мережі. Планувальні обмеження земельної ділянки встановлені існуючими протипожежними віддалями від забудови на суміжних ділянка, охоронною зоною навколо інженерних комунікацій; охороною зоною вздовж об`єкта енергетичної системи; існуючими межами суміжних земельних ділянок.
Основні техніко-економічні показники об`єкта містобудування, які характеризують намір забудови: загальна площа земельних ділянок: 3,7469 га; площа забудови: 9705,6 м2; загальна площа громадських приміщень: 2524,2 м2; загальна площа квартир: 52475,8 м2; загальна кількість квартир: 955; загальна кількість однокімнатних квартир: 222; загальна кількість двокімнатних квартир: 714; загальна кількість трикімнатних квартир: 24; поверховість: 6-8; кількість паркомісць: 480.
Також, зазначено, що застосовані при будівництві конструкції забезпечать ІІ ступінь вогнестійкості будівлі. При визначені архітектурно-планувальної структури об`єкта необхідно враховувати наступні фактори:
- при проектуванні під`їзду до проектованої будівлі враховувати існуючу транспортну мережу міста;
- використання під`їздів та пішохідних проходів в ув`язці з існуючої транспортно-пішохідною мережею.
Рішенням відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради Тернопільського району від 01 травня 2024 року №А3358141105769022968 (реєстраційний номер документа в ЄДЕССБ MU01:8141-1057-7741-1578) ОСОБА_1 відмовлено у видачі містобудівних умов та обмежень.
Рішення мотивоване невідповідністю намірів забудови вимогами містобудівної документації на місцевому рівні, оскільки не відповідає частині четвертій статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Зокрема, зазначена поверховість в долученому до заяви містобудівному розрахунку «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області» становить 6-8 поверхів, що суперечить вимогам наявної містобудівної документації «Внесення змін в генеральний план с.Байківці Тернопільського району Тернопільської області», який затверджений рішенням сесії Байковецької сільської ради від 28.05.2021 №8/9/9. Цією містобудівною документацією передбачено максимальну поверховість для багатоквартирних житлових будинків 4 поверхи.
За наслідками оскарження рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.10.2024, яке змінено постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.08.2025, скасовано рішення відділу містобудування і архітектури Байковецької сільської ради від 01.05.2024 №А3358141105769022968, реєстраційний номер в ЄДЕССБ - МU01:8141-1057-7741-1578 про відмову у видачі містобудівних умов та обмежень для будівництва на земельних ділянках кадастрові номера: 6125280600:02:001:2325 та 6125280600:02:001:2326 об`єкта будівництва "Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області» та зобов`язано Байковецьку сільську раду в особі її уповноваженого органу відділу містобудування та архітектури повторно розглянути заяву позивачки про видачу містобудівних умов та обмежень від 19.04.2024 №187 та видати містобудівні умови та обмеження для будівництва на земельних ділянках кадастрові номера: 6125280600:02:001:2325 та 6125280600:02:001:2326 об`єкта будівництва "Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області" із урахуванням визначення гранично допустимої поверховості об`єкта будівництва до 8 поверхів (до 26 м), із урахуванням викладених у мотивувальній частині рішення суду висновків.
Рішенням відділу містобудування і архітектури Байковецької сільської ради від 28.08.2025 №А3709183197595043690 відмовлено у видачі містобудівних умов та обмежень для будівництва об`єкта «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області» з підстав не відповідності вимогам генерального плану с. Байківці, який затверджений рішенням Байковецької сільської ради «Внесення змін в генеральний план с. Байківці Тернопільського району Тернопільської області» №8/9/9 від 28.05.2021.
Так, підрозділом 3.3. «Розрахунок перспективної чисельності населення» (ст. 34) на території багатоквартирної забудови площею 59,63 га встановлено щільність жителів 220 осіб/га та перспективну чисельність населення 13350 осіб. Підрозділом 3.4 «Визначення обсягів і структури житлового будівництва» (ст. 34-35) і статтею 110 техніко економічних показників генерального плану с. Байківці зазначено про можливість розміщення на території багатоквартирної забудови 5188 квартир.
У долученому до заяви на видачу містобудівних умов та обмежень від 19.04.2024 №187 містобудівному розрахунку на нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: с. Байківці Тернопільського району Тернопільської області в графічній частині схеми генплану (техніко-економічні показники) зазначено, зокрема: площа земельної ділянки 3.7469 га; площа озеленення 6407.3 кв.м.; загальна кількість квартир 955. Однак, відповідно до поданої структури житлового фонду (222 однокімнатні, 714 двокімнатні та 24 трикімнатні квартири) загальна кількість становить 960 квартир, а не 955. Враховуючи коефіцієнт сімейності 2,5, перспективна чисельність населення на цій території становитиме 960 х 2,5 = 2400 осіб. У той же час, виходячи з техніко економічних показників генерального плану (5188 квартир на 59,63 га) на земельних ділянках площею 3,7469 га допустимо розмістити лише 305 квартир, що відповідає перспективній чисельності населення 305 х 2,5 = 762 особи.
У спірному рішенні відділу містобудування і архітектури Байковецької сільської ради від 28.08.2025 №А3709183197595043690 йдеться про те, що з показників містобудівного розрахунку «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області» слідує намір розміщення 955 квартир, що на вказаній території перевищує техніко-економічні показники генерального плану більш ніж утричі, а тому відділом містобудування та архітектури Байковецької сільської ради за результатами повторного розгляду заяви позивача відмовлено у видачі містобудівних умов та обмежень у зв`язку з невідповідністю намірів забудови вимогам містобудівної документації.
Скориставшись передбаченим ст.ст. 52, 53 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» правом на оскарження рішення відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради від 28.08.2025 №А3709183197595043690, позивачка звернулася із заявою від 03.09.2025 до виконавчого комітету Байковецької сільської ради про скасування згаданого рішення відповідача, проте рішенням виконавчого комітету Байковецької сільської ради від 09.09.2025 №179 у перегляді рішення відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради від 28.08.2025 №А3709183197595043690 відмовлено.
Не погоджуючись із такими рішеннями, позивачка оскаржила їх до суду.
Зважаючи на викладене, ключовими питаннями, які підлягають вирішенню під час апеляційного провадження є такі: 
1. Чи зобов`язаний уповноважений орган містобудування та архітектури, приймаючи рішення про відмову у видачі МУО, навести всі фактичні та правові підстави, на яких ґрунтується така відмова?
2. Який зміст має обов`язок «повторно розглянути» заяву про видачу МУО як спосіб судового захисту, що не передбачає підміни судом компетентного органу, та чи вправі орган містобудування та архітектури під час повторного розгляду тієї самої заяви мотивувати відмову додатковими фактичними та/або правовими підставами, які існували й були йому відомі під час первинного розгляду?
3. Яке правове значення для повторного розгляду заяви та вирішення цієї справи мають рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 і постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.08.2025 у справі №500/4630/24?
4. Яким чином відповідно до п. 6 ч. 5 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та ДБН Б.2.2-12:2019 визначається максимально допустима щільність населення в межах житлової забудови відповідної житлової одиниці — кварталу або мікрорайону?
5. Які повноваження виконавчих органів ради у сфері будівництва належать до власних, а які — до делегованих, та яку саме компетенцію реалізував Відділ містобудування та архітектури під час прийняття рішення від 28.08.2025?
6. Чи належить до повноважень виконавчого комітету ради перегляд і скасування рішення підпорядкованого Відділу містобудування та архітектури про відмову у видачі МУО?
Надаючи оцінку доводам сторін у контексті викладених питань, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 17.02.2011 №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі – Закон №3038-VI), у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні, зокрема:
генеральний план населеного пункту - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту;
детальний план території - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території;
містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією;
план зонування території (зонінг) - документація, що є складовою комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади або генерального плану населеного пункту і визначає умови та обмеження використання території у межах визначених функціональних зон.
Згідно із статтею 6 Закону №3038-VI, управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.
До уповноважених органів містобудування та архітектури належать органи, визначені у ст. 13 Закону України «Про архітектурну діяльність».
До органів державного архітектурно-будівельного контролю належать: 1) структурні підрозділи з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій; 2) виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад.
Органом державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.
За змістом статті 13 Закону України від 20.05.1999 №687-ХIV «Про архітектурну діяльність» (далі – Закон №687-XIV), до уповноважених органів містобудування та архітектури належать: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері архітектури; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері архітектури; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань архітектури; структурні підрозділи обласних, районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій з питань архітектури; виконавчі органи сільських, селищних, міських рад з питань архітектури.
Органи місцевого самоврядування здійснюють свою діяльність у сфері містобудування та архітектури відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
З питань делегованих повноважень, передбачених підпунктом «б» ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчі органи сільських, селищних, міських рад підконтрольні відповідним органам виконавчої влади.
Статтею 31 «Повноваження у галузі будівництва» Закону України від 21.07.1997 №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі – Закон №280/97-ВР), передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: 
а) власні (самоврядні) повноваження, до яких, зокрема, належить надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок;
б) делеговані повноваження, до яких належать: надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності"; організація роботи, пов`язаної зі створенням і веденням містобудівного кадастру населених пунктів; здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу; здійснення контролю за забезпеченням надійності та безпечності будинків і споруд незалежно від форм власності в районах, що зазнають впливу небезпечних природних і техногенних явищ та процесів; організація охорони, реставрації та використання пам`яток історії і культури, архітектури та містобудування, палацово-паркових, паркових і садибних комплексів, природних заповідників; вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування; здійснення державного контролю за дотриманням договірних зобов`язань забудовниками, діяльність яких пов`язана із залученням коштів фізичних осіб у будівництво багатоквартирних житлових будинків; здійснення контролю за реалізацією інженерно-технічних заходів цивільного захисту на мирний час та на особливий період під час будівництва будинків, споруд, розміщення інших господарських об`єктів, інженерних мереж і транспортних комунікацій.
Частиною 1, 3 ст. 51 Закону №280/97-ВР, передбачено, що виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Після закінчення повноважень ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради її виконавчий комітет здійснює свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету.
Виконавчий комітет ради утворюється у складі відповідно сільського, селищного, міського голови, районної у місті ради - голови відповідної ради, заступника (заступників) сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету, а також керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, інших осіб. Сільська, селищна, міська рада утворює у складі виконавчого комітету ради орган з питань містобудування та архітектури.
За змістом пункту 3 ч. 1 ст. 52 Закону №280/97-ВР, виконавчий комітет ради має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради, а також їх посадових осіб.
Частиною 1 ст. 53 Закону №280/97-ВР, визначено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Організаційні засади реалізації повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо здійснення державної регуляторної політики визначаються Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Відділи, управління та інші виконавчі органи ради є підзвітними і підконтрольними раді, яка їх утворила, підпорядкованими її виконавчому комітету, сільському, селищному, міському голові, голові районної у місті ради. Керівники відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради призначаються на посаду і звільняються з посади сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради одноособово, а у випадках, передбачених законом, - за погодженням з відповідними органами виконавчої влади. Положення про відділи, управління та інші виконавчі органи ради затверджуються відповідною радою.
Статтею 54 Закону №280/97-ВР, обумовлено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Організаційні засади реалізації повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо здійснення державної регуляторної політики визначаються Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Відділи, управління та інші виконавчі органи ради є підзвітними і підконтрольними раді, яка їх утворила, підпорядкованими її виконавчому комітету, сільському, селищному, міському голові, голові районної у місті ради. Керівники відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради призначаються на посаду і звільняються з посади сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради одноособово, а у випадках, передбачених законом, - за погодженням з відповідними органами виконавчої влади. Положення про відділи, управління та інші виконавчі органи ради затверджуються відповідною радою.
Рішенням восьмого скликання першої сесії Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 10.12.2020 №8/1/17 «Про Положення про виконавчі органи» [URL: https://rada.info/upload/users_files/04394846/docs/85ad1b02b4e887d334ce53a01bb4170b.pdf ], сільська рада затвердила Положення про відділ містобудування та архітектури Байковецької сільської ради (далі – Положення №8/1/7).
Із змісту Положення №8/1/7 вбачається, що його норми регулюють діяльність відділу містобудування архітектури наступним чином:
п.1.2 визначає, що відділ є виконавчим органом Байковецької сільської ради і спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури;
п.1.3 передбачає, що відділ є підзвітним та підконтрольним Байковецькій сільській раді, яка його утворила, підпорядкований її виконавчому комітету, сільському голові. З питань здійснення делегованих повноважень підконтрольний відповідним органам виконавчої влади;
п.1.4 обумовлює, що у своїй діяльності відділ керується Конституцією України та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, рішеннями виконавчого комітету, сесії сільської ради, розпорядженнями сільського голови, а також цим положенням;
п.3.8 передбачає, що до функцій відділу належить надання містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок, будівельних паспортів на забудову земельних ділянок, паспортів прив`язки тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.
Різними рішеннями ради до вказаного Положення вносились зміни та доповнення.
Положення №8/1/7 було чинним станом на дату звернення позивачки із заявою від 19.04.2024 [URL: https://rada.info/upload/users_files/04394846/docs/c463fd7a00e01eb453902a55a69af949.pdf ].
Рішенням восьмого скликання сімдесят сьомої сесії Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 05.03.2026 №8/77/3 «Про утворення відділу містобудування та архітектури та затвердження положення про відділ», утворено виконавчий орган ради – відділ містобудування та архітектури Байковецької сільської ради Тернопільського району із статусом юридичної особи публічного права, місцезнаходження (юридична адреса): вул. Січових Стрільців, будинок 43, село Байківці, Тернопільський р-н., Тернопільська обл., 47711 (пункт 1 Рішення).
Також, п.3 цього Рішення Положення про відділ містобудування та архітектури Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, а п.5 – визнано таким, що втратило чинність рішення Байковецької сільської ради восьмого скликання першої сесії від 10 грудня 2020 року №8/1/17 «Про Положення про виконавчі органи» [URL: https://rada.info/upload/users_files/04394846/docs/4fa69b30e70eb277a9ea0bf4c4e2fe18.pdf ].
Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Положення №8/1/7 (зі змінами). 
Постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2020 №1340, затверджено Положення про Державну інспекцію архітектури та містобудування України (далі – Положення №1340).
Відповідно до п.1 Положення №1340, Державна інспекція архітектури та містобудування України (ДІАМ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад та територій (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.
За змістом п. 3 Положення №1340, основним завданням ДІАМ є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, зокрема, здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду за дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил уповноваженими органами містобудування та архітектури, структурними підрозділами Київської та Севастопольської міських держадміністрацій та виконавчими органами сільських, селищних, міських рад з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами, що здійснюють контроль у сфері містобудівної діяльності (далі - об`єкти нагляду), під час провадження ними містобудівної діяльності.
Крім того, виходячи з приписів підпункту «б» ч. 1 ст. 31 Закону №280/97-ВР, ДІАМ здійснює контроль за відповідними органами виконавчої влади у сфері здійснення ними делегованих повноважень у галузі будівництва.
Частиною 1, 2 ст. 17 Закону №3036-VI, передбачено, що генеральний план населеного пункту є одночасно видом містобудівної документації на місцевому рівні та документацією із землеустрою і призначений для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.
Обов`язковою складовою генерального плану населеного пункту є план зонування території цього населеного пункту.
Частинами 1, 3 ст. 18 Закону №3036-VI, передбачено, що план зонування території розробляється у складі комплексного плану, генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території у межах визначених функціональних зон. До затвердження генерального плану населеного пункту в межах території територіальної громади, щодо якої затверджено комплексний план (якщо обов`язковість розроблення генерального плану населеного пункту визначена рішенням про затвердження комплексного плану), межі функціональних зон та функціональне призначення територій у такому населеному пункті визначаються комплексним планом.
План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів та підлягає стратегічній екологічній оцінці.
Зонування території здійснюється з дотриманням таких вимог: 1) урахування попередніх рішень щодо планування і забудови території; 2) виділення зон обмеженої містобудівної діяльності; 3) відображення існуючої забудови територій, інженерно-транспортної інфраструктури, а також основних елементів планувальної структури територій; 4) урахування місцевих умов під час визначення функціональних зон; 5) установлення для кожної зони дозволених і допустимих видів використання територій для містобудівних потреб, умов та обмежень щодо їх забудови; 6) узгодження меж зон з межами територій природних комплексів, смугами санітарно-захисних, санітарних, охоронних та інших зон обмеженого використання земель, червоними лініями; 7) відображення меж прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів; 8) відображення обмежень (у тому числі меж) використання приаеродромної території, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України.
За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 19 Закону №3036-VI, детальний план території деталізує положення генерального плану населеного пункту або комплексного плану та визначає планувальну організацію і розвиток частини території населеного пункту або території за його межами без зміни функціонального призначення цієї території. Детальний план території розробляється з урахуванням обмежень у використанні земель, у тому числі обмежень використання приаеродромної території, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України.
Детальний план території визначає: 1) принципи планувально-просторової організації забудови; 2) червоні лінії та лінії регулювання забудови; 3) у межах визначеного комплексним планом, генеральним планом населеного пункту функціонального призначення режим та параметри забудови території, розподіл територій згідно з будівельними нормами; 4) містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території; 5) потребу в підприємствах і закладах обслуговування населення, місце їх розташування; 6) доцільність, обсяги, послідовність реконструкції забудови; 7) черговість та обсяги інженерної підготовки території; 8) систему інженерних мереж; 9) порядок організації транспортного і пішохідного руху; 10) порядок комплексного благоустрою та озеленення, потребу у формуванні екомережі; 11) межі прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів (у разі відсутності плану зонування території).
За змістом ст. 26 Закону №3038-VI забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку, який визначається пунктами 1 – 6 частини п?ятої цієї статті. 
Зокрема, п. 1 ч. 5 ст. 26 цього Закону, передбачено обов`язок замовника або проектувальника отримати вихідні дані.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 29 Закону №3038-VI визначено, що основними складовими вихідних даних, зокрема, є містобудівні умови та обмеження.
Відповідно до ч.ч. 2-8 ст. 29 Закону №3038-VI, фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва. Містобудівні умови, обмеження та технічні умови для проектування об`єктів будівництва у проектах, що здійснюються на умовах публічно-приватного партнерства або концесії, можуть надаватися приватному партнеру, концесіонеру на підставі документа, що засвідчує право користування земельною ділянкою, виданого підприємству, установі, організації, що є балансоутримувачем майна, яке є об`єктом публічно-приватного партнерства, концесії, за умови що така земельна ділянка (її частина) відповідно до договору необхідна для здійснення публічно-приватного партнерства або концесії.
Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника або особи, якій делеговані функції замовника відповідно до законодавства (із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки), до якої додаються: 1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію - у разі, якщо речове право на земельну ділянку не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; 2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці - у разі, якщо право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації); 3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000.
Підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є: 1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень; 2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці; 3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.
Рішення про відмову в наданні містобудівних умов та обмежень з обґрунтуванням підстави відмови приймається, за умови забезпечення права особи на участь в адміністративному провадженні, передбаченого Законом України «Про адміністративну процедуру», у строк, що не перевищує строк, встановлений для їх надання.
Містобудівні умови та обмеження містять: 1) назву об`єкта будівництва, що повинна відображати вид будівництва та місце розташування об`єкта; 1-1) ідентифікатор об`єкта будівництва або закінченого будівництвом об`єкта (для об`єктів нового будівництва та закінчених будівництвом об`єктів, яким присвоєно ідентифікатор об`єкта будівництва до видачі містобудівних умов та обмежень); 2) інформацію про замовника; 3) відповідність на дату надання містобудівних умов та обмежень цільового та функціонального призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні; 4) гранично допустиму висотність будинків, будівель та споруд у метрах (з урахуванням обмежень використання приаеродромних територій, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України); 5) максимально допустимий відсоток забудови земельної ділянки; 6) максимально допустиму щільність населення в межах житлової забудови відповідної житлової одиниці (кварталу, мікрорайону); 7) мінімально допустимі відстані від об`єкта, що проектується, до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд; 8) планувальні обмеження (охоронні зони пам`яток культурної спадщини, межі історичних ареалів, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання, охоронні зони об`єктів природно-заповідного фонду, прибережні захисні смуги, зони санітарної охорони, планувальні обмеження використання приаеродромних територій, встановлені відповідно до Повітряного кодексу України, зони, встановлені відповідно до законодавства за результатами визначення рівнів ризиків виникнення надзвичайних ситуацій, відображені у містобудівній документації); 9) охоронні зони об`єктів транспорту, зв`язку, інженерних комунікацій, відстані від об`єкта, що проектується, до існуючих інженерних мереж; 10) вимоги щодо розроблення розділу інженерно-технічних заходів цивільного захисту (для об`єктів, визначених відповідно до частини десятої статті 31 цього Закону).
Перелік зазначених умов є вичерпним.
Відомості, визначені пунктами 3, 4, 6-9 цієї частини, визначаються у містобудівних умовах та обмеженнях на підставі відомостей Державного земельного кадастру. Дія цього положення не поширюється на випадки, коли такі дані були встановлені містобудівною документацією до набрання чинності цим абзацом і відомості про них не внесені до Державного земельного кадастру.
Надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову в їх наданні здійснюється відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви, затверджується наказом такого органу.
Містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника. 
Внесення змін до містобудівних умов та обмежень може здійснювати орган, що їх надав, за заявою замовника або за рішенням адміністративного суду.
Припинення дії містобудівних умов та обмежень здійснюється шляхом: 1) відкликання за заявою замовника; 2) скасування за рішенням адміністративного суду.
У разі скасування за рішенням адміністративного суду містобудівних умов та обмежень посадові особи відповідного уповноваженого органу містобудування та архітектури несуть відповідальність згідно із законом.
Крім того, правовідносини щодо визначення параметрів планування і забудови спірної території підлягають оцінці, зокрема, з урахуванням положень ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», які є офіційним виданням державних будівельних норм України. 
Зазначені державні будівельні норми затверджені наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.04.2019 №104, набрали чинності з 01.10.2019 та прийняті на заміну ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій». 
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 ДБН Б.2.2-12:2019 їх дія поширюється на планування і забудову територій населених пунктів та міжселенних територій на державному, регіональному та місцевому рівнях. Ці норми є обов`язковими, серед іншого, для органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і громадян, які здійснюють проєктування, будівництво та благоустрій територій. 
Для правильного застосування нормативів щільності населення ДБН розмежовує окрему земельну ділянку, житлову групу, квартал, мікрорайон і житловий район як різні за змістом територіальні та планувальні одиниці.
Так, відповідно до пункту 3.16 ДБН житлова група - це два та більше житлові будинки, планувально об`єднані загальним дворовим простором. Житловий район визначено як елемент соціально-планувальної структури населеного пункту, що складається з декількох мікрорайонів та повного комплексу об`єктів періодичного обслуговування. 
Згідно з пунктом 3.29 ДБН квартал є первинним елементом архітектурно-планувальної структури населеного пункту, тобто частиною його території, обмеженою червоними лініями вулиць, а в окремих випадках - проїздами або природними межами. Водночас за пунктом 3.36 ДБН мікрорайон є первинним елементом соціально-планувальної структури, який включає житлову забудову, повний комплекс об`єктів повсякденного обслуговування, зелені насадження та об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури і обмежується магістральними вулицями загальноміського та районного значення, а подекуди - проїздами. 
Пунктом 5.8 ДБН установлено, що мікрорайоном може бути квартал або група кварталів, об`єднаних повним комплексом об`єктів повсякденного обслуговування. Мікрорайон формується за принципами функціонального зонування, забезпечення повним комплексом установ повсякденного обслуговування та розділення пішохідних і транспортних шляхів. Площа мікрорайону з повним комплексом відповідних установ становить від 15 до 60 га, а пішохідна доступність об`єктів повсякденного обслуговування - 500 метрів. 
Відповідно до пункту 3.71 ДБН щільність населення визначається як відношення кількості населення до певної площі території. Пунктом 3.72 щільність житлового фонду визначено як відношення сумарної загальної площі квартир у житлових будинках до площі території відповідної територіальної одиниці. 
Окремим показником є відсоток забудови. Згідно з пунктом 3.12 ДБН він становить відношення площі під забудовою житлового будинку з урахуванням площі виступаючих контурів до площі земельної ділянки. 
Отже, ДБН розрізняє щільність населення, щільність житлового фонду та відсоток забудови земельної ділянки як самостійні нормативні показники, що мають різні об`єкти і методи визначення.
Відповідно до пункту 5.3 ДБН зонування території населеного пункту здійснюється, зокрема, за граничними значеннями щільності проживаючих осіб на 1 га та поверховості забудови - будівельне зонування, а також за співвідношенням забудованих і відкритих просторів, у тому числі озеленених територій, - ландшафтне зонування. При плануванні території враховуються цільове призначення земельних ділянок, їх правовий режим, юридично встановлені межі, кількісні параметри та просторове розміщення елементів соціальної, транспортної й інженерної інфраструктури. 
Таблиця 6.1 ДБН передбачає укрупнені показники, які застосовуються для попереднього визначення загальної потреби в сельбищних територіях. Для багатоквартирної забудови середньою поверховістю від чотирьох до восьми поверхів такий показник становить 8 га на 1000 осіб. Водночас примітка до таблиці прямо передбачає, що цей показник ураховує сукупність усіх необхідних функціональних елементів: прибудинкові території, об`єкти повсякденного та періодичного обслуговування, громадські центри, озеленені території, вулично-дорожню мережу, об`єкти комунального й інженерного забезпечення, гаражі та автостоянки. 
Натомість параметри забудови безпосередньо земельної ділянки регулюються пунктом 6.1.14 і таблицею 6.2 ДБН. Відповідно до цих положень при розміщенні на земельній ділянці окремого житлового будинку або групи житлових будинків визначається співвідношення площі під забудовою першого поверху до площі земельної ділянки. Для житлових будинків поверховістю від шести до восьми поверхів максимально допустимий відсоток забудови земельної ділянки становить 40 відсотків. У разі розміщення будинків або секцій різної поверховості при проведенні розрахунків належить визначати їх середню поверховість. 
Визначення щільності населення мікрорайону регулюється пунктом 6.1.16 ДБН, відповідно до якого граничні показники щільності населення мікрорайону слід приймати в межах від 150 до 450 осіб на 1 га. Підвищення цього показника не більше ніж на 20 відсотків допускається лише для у великих та найбільших містах за спеціально визначених ДБН умов. 
У разі розміщення нових житлових будинків у межах існуючого мікрорайону при визначенні граничної щільності населення підлягають урахуванню не лише площа земельних ділянок нового будівництва, а й населення існуючих житлових будинків та новобудов, рівень забезпеченості об`єктами благоустрою, наявність у межах відповідного мікрорайону об`єктів повсякденного обслуговування, а також дотримання містобудівних, санітарних і протипожежних вимог. 
Пунктом 6.1.17 ДБН передбачено, що розрахункові показники щільності багатоквартирного житлового фонду на території житлового мікрорайону наведені в додатку В.1. 
Додаток В.1 має назву «Розрахункові показники щільності багатоквартирного житлового фонду на території мікрорайону (кварталу)» та є довідковим. У ньому окремо передбачені показники на 1 га території мікрорайону - брутто - та показники на 1 га площі земельної ділянки прибудинкової території - нетто. 
Для багатоповерхової забудови від шести до восьми поверхів додатком В.1 передбачено такі показники:
для шестиповерхової забудови - щільність населення брутто 300 осіб/га та нетто 615 осіб/га;
для семиповерхової забудови - відповідно 320 та 680 осіб/га;
для восьмиповерхової забудови - відповідно 350 та 720 осіб/га.
При цьому приміткою 1 до додатка В.1 передбачено, що показник брутто розраховується для території мікрорайону з повним комплексом об`єктів повсякденного обслуговування. Згідно з приміткою 2 показник нетто розраховується для земельної ділянки окремого житлового будинку або житлової групи з прибудинковими територіями, без урахування території для постійного зберігання автомобілів і майданчика для вигулу домашніх тварин. 
Таким чином, ДБН нормативно розмежовує показники щільності населення брутто і нетто за територією, щодо якої вони визначаються: показник брутто стосується мікрорайону як цілісного елемента соціально-планувальної структури, тоді як показник нетто - земельної ділянки окремого житлового будинку або житлової групи з прибудинковою територією.
Порядок визначення розрахункової кількості мешканців також не зводиться ДБН до єдиного універсального арифметичного коефіцієнта. Відповідно до пункту 6.1.19 при визначенні потреби в території для розміщення житлової забудови слід виходити з умови розселення одного домогосподарства в окремій житловій одиниці - квартирі або будинку. Розрахункова житлова забезпеченість визначається диференційовано для населених пунктів з урахуванням демографічних показників і типів житлових будинків. 
Приміткою 2 до пункту 6.1.26 передбачено, що кількість мешканців житлового будинку комерційного житла рекомендується визначати згідно з кількістю житлових одиниць або приймати на підставі демографічних розрахунків величини домогосподарства та статистичних даних відповідно до завдання на проєктування. 
Положення пункту 6.1.25 ДБН регулюють визначення площі озеленених територій обмеженого користування в мікрорайоні. Згідно із цим пунктом площу таких територій слід приймати:
не менше 6 мІ на одну особу;
або 12–15 мІ на одну житлову одиницю при розрахунковому середньому розмірі домогосподарства 2,5 особи;
або згідно з демографічними розрахунками величини домогосподарства.
Отже, пункт 6.1.25 передбачає альтернативні способи визначення площі озеленення, поєднані сполучником «або», а показник 2,5 особи використано в межах одного з варіантів розрахунку озелененої території на одну житлову одиницю. 
Окремо пунктом 6.1.6 ДБН передбачено, що в умовах реконструкції наявні квартали чинної багатоквартирної житлової забудови можуть формуватися в мікрорайони у вигляді груп житлових кварталів, пов`язаних спільною мережею установ повсякденного обслуговування. Саме для такої ситуації встановлено вимогу щодо забезпечення в житловому кварталі озеленених територій не менше 6 мІ на одну особу. 
Крім того, пунктом 8.2.2 і таблицею 8.2 ДБН установлено, що для території житлової та житлово-громадської забудови - мікрорайону або житлового району - рівень озеленення обмеженого користування повинен становити не менше 25 відсотків. 
Отже, положення ДБН Б.2.2-12:2019 передбачають окреме нормативне регулювання:
щільності населення мікрорайону;
щільності населення земельної ділянки окремого житлового будинку або житлової групи;
щільності житлового фонду;
відсотка забудови земельної ділянки;
площі озеленених територій;
кількості мешканців і середнього розміру домогосподарства.
Зазначені показники мають різні територіальні бази, одиниці виміру та нормативне призначення, у зв`язку із чим при їх застосуванні підлягає встановленню конкретна територіальна одиниця, щодо якої проводиться відповідний розрахунок, а також нормативна норма і методика, на підставі яких такий розрахунок здійснюється.
Застосовуючи цитовані норми права до спірних правовідносин, колегія суддів виходить з такого.
Рішення про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень приймається уповноваженим органом містобудування та архітектури з підстав, передбачених пунктами 1–3 ч. 4 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-VI, з обґрунтуванням застосованої підстави, у строк і порядку, визначених частинами четвертою та шостою цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адміністративну процедуру» цей Закон регулює відносини органів місцевого самоврядування з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ шляхом прийняття та виконання адміністративних актів. Частиною 2 ст. 3 цього Закону передбачено, що особливості адміністративного провадження, встановлені спеціальними законами, повинні відповідати принципам адміністративної процедури. 
За своєю правовою природою рішення про відмову у наданні МУО є адміністративним актом у розумінні п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про адміністративну процедуру», оскільки є рішенням індивідуального характеру, прийнятим адміністративним органом для вирішення конкретної справи та спрямованим на реалізацію прав і законних інтересів конкретної особи. 
Відтак під час розгляду заяви та прийняття рішення відділ містобудування та архітектури був зобов`язаний дотримуватися принципів адміністративної процедури, визначених статтею 4 зазначеного Закону. Такі принципи встановлюють стандарти діяльності адміністративного органу та за своїм змістом кореспондують критеріям судової перевірки рішень суб`єктів владних повноважень, передбаченим ч. 2 ст. 2 КАС України.
З огляду на зміст спірних правовідносин особливе значення мають принципи законності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, пропорційності й офіційності, зміст яких розкрито у статтях 6, 8, 10, 11 та 16 Закону України «Про адміністративну процедуру». Стаття 4 Закону також окремо закріплює принципи презумпції правомірності дій і вимог особи та гарантування її права на участь в адміністративному провадженні. 
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про адміністративну процедуру», адміністративний орган здійснює провадження виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України. Отже, приймаючи рішення про відмову у наданні МУО, уповноважений орган вправі виходити виключно із закритого переліку підстав, установленого ч. 4 ст. 29 Закону №3038-VI, який довільному розширенню не підлягає. 
У спірних правовідносинах рішеннями від 01.05.2024 та 28.08.2025 відповідач 1 відмовив позивачці у наданні МУО з посиланням на п. 3 ч. 4 ст. 29 Закону №3038-VI - невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.
Чинне законодавство не містить окремого легального визначення поняття «намір забудови» та не встановлює єдиної форми його вираження замовником. Так само пункт 3 ч. 4 ст. 29 Закону №3038-VI не містить переліку всіх параметрів містобудівної документації, невідповідність яким може бути встановлена під час розгляду заяви.
Однак оціночний характер такого формулювання не надає уповноваженому органу необмеженої свободи розсуду та не звільняє його від обов`язку індивідуалізувати встановлену невідповідність. Крім того, відповідно до принципу презумпції правомірності дій та вимог особи сумніви, що виникають унаслідок неоднозначного трактування норми права, повинні тлумачитися адміністративним органом на користь правомірності дій і вимог особи. 
Невідповідність намірів забудови не може становити абстрактний висновок про небажаність або недоцільність забудови. Вона повинна полягати в конкретно встановленій суперечності між певним параметром запланованого об`єкта та конкретним текстовим або графічним положенням містобудівної документації на місцевому рівні.
Тому кожна окрема невідповідність має бути ідентифікована. Поверховість, щільність населення, функціональне використання, озеленення, відступи від червоних ліній та інші параметри не є взаємозамінними мотивами. Навіть якщо вони формально охоплюються однією юридичною підставою, передбаченою пунктом 3 частини четвертої статті 29 Закону №3038-VI, кожен із них є окремою фактичною підставою, наявність якої орган повинен установити, дослідити й оцінити на час прийняття рішення.
Вимоги до форми, змісту та мотивування адміністративного акта встановлені статтями 70–72 Закону України «Про адміністративну процедуру». Відповідно до частини першої статті 71 письмовий адміністративний акт складається із вступної, мотивувальної, резолютивної та заключної частин, а його мотивувальна частина формується відповідно до вимог цього Закону. 
Згідно зі ст. 72 Закону України «Про адміністративну процедуру», письмовий адміністративний акт повинен мати мотивувальну частину. Її зміст має забезпечувати можливість особи зрозуміти фактичні й правові причини прийнятого рішення та ефективно реалізувати право на його оскарження. 
Частини 1-3 ст. 8 Закону України «Про адміністративну процедуру», зобов`язують адміністративний орган забезпечити належність і повноту з`ясування обставин справи, безпосередньо дослідити докази, врахувати всі обставини, що мають значення для її вирішення, та належно мотивувати адміністративний акт, який може негативно вплинути на права або законні інтереси особи. 
Принцип офіційності, установлений ст. 16 цього Закону, означає, що адміністративний орган не може пасивно обмежитися оцінкою лише тих пояснень, які надала особа, а повинен із власної ініціативи встановити обставини, необхідні для законного та обґрунтованого вирішення адміністративної справи.
Отже, із системного тлумачення ч. 4 ст. 29 Закону №3038-VI у взаємозв`язку зі статтями 6, 8, 10, 11, 15, 16, 70, 71 і 72 Закону України «Про адміністративну процедуру» випливає, що рішення про відмову у наданні МУО повинно містити не лише формальне посилання на одну із трьох передбачених законом юридичних підстав, а повний виклад усіх фактичних і правових мотивів, на яких реально ґрунтується конкретна відмова.
У разі застосування пункту 3 ч. 4 ст. 29 Закону №3038-VI уповноважений орган зобов`язаний: визначити конкретний параметр наміру забудови; зазначити конкретне текстове або графічне положення містобудівної документації, якому цей параметр суперечить; навести документи, докази та фактичні дані, з яких установлено відповідні обставини; надати детальну правову оцінку виявленій суперечності; якщо висновок ґрунтується на обчисленнях, зазначити вихідні дані, нормативну основу та методику розрахунку.
Таким чином, законодавчий перелік допустимих юридичних підстав для відмови є закритим, а конкретне рішення про відмову повинно бути повним і вичерпним за фактичними та правовими мотивами, на яких воно реально ґрунтується.
Такий підхід до застосування наведених норм права безпосередньо пов`язаний із гарантуванням особі ефективного захисту її прав та законних інтересів від несприятливих наслідків адміністративного акта.
Положення ст. 29 Закону №3038-VI не позбавляють особу права після прийняття рішення про відмову у наданні МУО повторно звернутися із відповідною заявою, зокрема після усунення обставин, які стали підставою для відмови. За таких умов повний і вичерпний виклад фактичних та правових мотивів рішення є необхідною передумовою того, щоб заявник міг зрозуміти зміст установлених органом недоліків та належним чином їх усунути.
Водночас рішення про відмову у наданні МУО може бути оскаржене до адміністративного суду. У такому разі повнота мотивування адміністративного акта є необхідною передумовою ефективного судового захисту, оскільки саме викладені в рішенні фактичні та правові підстави визначають предмет заперечень позивача та межі судової перевірки правомірності відповідного рішення суб`єкта владних повноважень.
Отже, відсутність у рішенні повного викладу всіх мотивів відмови не лише порушує вимоги до форми та змісту адміністративного акта, а й позбавляє особу можливості належно обрати спосіб захисту: усунути встановлені недоліки та повторно звернутися за наданням МУО або предметно оскаржити рішення в судовому порядку.
Серед важливих питань апеляційного провадження є правильне розуміння “повторного” розгляду заяви позивачки від 19.04.2024 про видачу МУО.
Зобов`язання суб`єкта владних повноважень повторно розглянути заяву є способом судового захисту, який застосовується у випадку, коли суд установив протиправність попереднього рішення, однак не вважає за можливе самостійно вирішити адміністративну справу замість компетентного органу.
Відповідно до абзацу 2 ч. 4 ст. 245 КАС України, якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує такого суб`єкта вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. Отже, залишення вирішення питання за адміністративним органом означає збереження за ним установленої законом предметної компетенції, але не надання йому необмеженої свободи повторно вирішувати справу без урахування судового рішення. 
Саме з такої правової конструкції виходив Восьмий апеляційний адміністративний суд у справі №500/4630/24. Суд зазначив, що пряме зобов`язання видати позивачці МУО мало б ознаки перебирання судом повноважень компетентного органу, а тому належним способом захисту визначив зобов`язання відділу містобудування та архітектури повторно розглянути заяву з урахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині судового рішення. 
Таким чином, зміна апеляційним судом способу захисту не означала, що попереднє судове рішення втратило правове значення або, що відділу містобудування та архітектури було надано право розпочати розгляд заяви «з чистого аркуша». Навпаки, органу було повернуто повноваження прийняти адміністративний акт щодо тієї самої заяви, але в межах закону та з обов`язковим урахуванням установлених судом обставин і наданої ним правової оцінки.
Судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб відповідно до ч. 2 ст. 14 та ч. 1 ст. 370 КАС України. У цій справі обов`язковість мотивувальних висновків не потребує додаткового тлумачення, оскільки резолютивна частина постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду безпосередньо зобов`язала Відділ урахувати такі висновки під час повторного розгляду. 
Отже, «повторно розглянути заяву» означає: відновити розгляд тієї самої адміністративної справи на стадії, на якій було прийнято протиправне рішення; усунути порушення, встановлені судом; неухильно врахувати обов`язкову правову оцінку суду; дослідити ті питання, які залишилися невирішеними та належать до компетенції адміністративного органу; прийняти новий, законний і належно мотивований адміністративний акт.
Повторний розгляд не є новою самостійною заявою позивачки. Предметом повторного адміністративного провадження залишалася заява від 19.04.2024 №187, той самий намір забудови, ті самі земельні ділянки та поданий разом із заявою пакет документів. Це також прямо відображено у резолютивній частині постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
При цьому, сам по собі обов`язок повторного розгляду не означає, що адміністративний орган за будь-яких умов позбавлений можливості врахувати обставини, які об`єктивно виникли після прийняття первинного рішення. Під час повторного розгляду можуть мати значення, зокрема, нові документи, подані заявником, нові фактичні обставини, що виникли після первинного рішення, або зміни законодавства, які відповідно до правил дії закону в часі підлягають застосуванню до нового адміністративного акта.
Однак принципово іншою є ситуація, коли додаткова підстава: існувала на момент первинного розгляду; безпосередньо випливала з первинно поданих документів; була або повинна була бути відома адміністративному органу; могла бути встановлена ним у разі належного виконання обов`язку щодо повного з`ясування обставин; уже наводилася органом під час попереднього судового провадження як постфактум сформоване обґрунтування скасованого рішення.
За таких умов використання цієї обставини як нової підстави наступної відмови не є належним повторним розглядом заяви. Воно фактично становить послідовне конструювання органом нових мотивів для досягнення того самого негативного результату після того, як первісний мотив був визнаний судом протиправним.
Такий підхід не узгоджується з принципами адміністративної процедури, на яких акцентувалась увага вище.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про адміністративну процедуру» адміністративний орган зобов`язаний уже під час первинного провадження забезпечити належність і повноту з`ясування обставин, дослідити докази, врахувати всі значущі обставини та обґрунтувати негативний адміністративний акт. Якщо орган змінює свою оцінку та висновки в однакових або подібних справах, він повинен надати належне обґрунтування такої зміни. 
Крім того, здійснення адміністративним органом повноважень повинно відповідати принципам юридичної визначеності, добросовісності, розсудливості, пропорційності та ефективності. Адміністративний орган зобов`язаний використовувати повноваження саме з тією метою, для якої вони надані, а не як засіб багаторазового пошуку нових підстав для відмови після кожного скасування попереднього рішення. 
Допущення протилежного підходу означало б, що суб`єкт владних повноважень міг би під час кожного наступного розгляду тієї самої заяви по черзі зазначати одну з відомих йому раніше причин для відмови, змушуючи заявника щоразу ініціювати нове судове провадження. За такого тлумачення судове скасування адміністративного акта не забезпечувало б реального поновлення права, а право на ефективний судовий захист набувало б формального та ілюзорного характеру.
Основоположним у цих правовідносинах є те, що уповноважений орган містобудування та архітектури, приймаючи рішення про відмову у наданні МУО, зобов`язаний зазначити всі встановлені ним невідповідності намірів забудови, які існували та могли бути виявлені на час розгляду заяви. Те, що декілька окремих невідповідностей у сукупності можуть охоплюватися однією юридичною підставою, передбаченою пунктом 3 частини четвертої статті 29 Закону №3038-VI, не робить такі невідповідності взаємозамінними та не дозволяє адміністративному органу залишати частину з них поза межами мотивувальної частини рішення для їх подальшого використання.
Розглядаючи заяву позивачки від 19.04.2024 №187, відділ містобудування та архітектури був зобов`язаний не обмежуватися пошуком однієї зручної для відмови обставини, а забезпечити належне і повне з`ясування всіх обставин адміністративної справи, як того вимагають статті 8 і 16 Закону України «Про адміністративну процедуру». Адміністративний орган повинен був дослідити всі виражені в заяві та доданих до неї документах параметри наміру забудови, які мали значення для його зіставлення з текстовими і графічними положеннями містобудівної документації на місцевому рівні. Закон зобов`язує орган урахувати всі значущі обставини, а за необхідності — збирати документи та інші докази з власної ініціативи. 
Предметом такої перевірки, зокрема, мали бути заявлені параметри висотності та поверховості, відсотка забудови земельної ділянки, щільності населення в межах відповідної житлової одиниці, благоустрою та озеленення, мінімально допустимих відстаней до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків і споруд, наявності передбачених містобудівною документацією планувальних обмежень, охоронних зон об`єктів транспорту, зв`язку та інженерних комунікацій, а також інших обставин, які могли свідчити про конкретну невідповідність наміру забудови містобудівній документації.
При цьому відповідні параметри підлягали перевірці не як абстрактний перелік можливих заперечень проти забудови, а виключно в тій частині, у якій вони були виражені в поданих документах, могли бути встановлені на підставі доступних відділу відомостей та мали значення для застосування пункту 3 ч. 4 ст. 29 Закону №3038-VI. Параметри, які за своєю правовою природою повинні встановлюватися безпосередньо у МУО як обмеження для подальшого проєктування, не можуть автоматично перетворюватися на підставу для відмови лише через те, що попередній містобудівний розрахунок містить інше орієнтовне значення.
Отже, відділ не мав права обмежити первинний розгляд перевіркою лише гранично допустимої висотності та залишити без оцінки інші фактичні обставини, які були наявні в тому самому пакеті документів і які він вважав юридично значущими для вирішення заяви.
Рішення від 01.05.2024 було офіційним завершальним результатом первинного адміністративного провадження за заявою від 19.04.2024 №187. Саме в цьому рішенні Відділ мав викласти повний перелік усіх фактичних мотивів, які він установив у результаті належного та повного розгляду поданих документів. Відтак юридично значущим є не те, які додаткові мотиви відділ містобудування та архітектури міг би сформулювати пізніше, а те, які обставини він фактично встановив і поклав в основу адміністративного акта на момент його прийняття.
За відсутності належних доказів виникнення нових обставин або об`єктивної неможливості встановити певну обставину під час первинного провадження відповідач не вправі стверджувати, що після судового скасування відмови він отримав право повторно досліджувати той самий незмінений пакет документів з метою відшукання іншого мотиву для досягнення того самого негативного результату.
Більше того, відділ не може одночасно наполягати, що рішення від 01.05.2024 було прийнято за результатами належного розгляду заяви, і виправдовувати рішення від 28.08.2025 тим, що під час первинного розгляду його посадові особи не встановили інших невідповідностей, які безпосередньо випливали з того самого містобудівного розрахунку. Такі позиції є взаємовиключними.
Якщо відповідач 1 виходить із того, що під час первинного розгляду заяви його посадові особи не виконали обов`язку щодо повного з`ясування обставин, це фактично означає визнання неналежного здійснення адміністративного провадження. Однак власне порушення адміністративного органу не може породжувати для нього додаткове повноваження і не може бути використане на шкоду особі, яка належним чином подала заяву та документи.
Твердження про неналежність або неповноту первинного розгляду, якщо відповідач 1 бажав надати йому самостійного юридичного значення, мало бути підтверджено належними офіційними матеріалами внутрішнього контролю: актами перевірки, матеріалами службового розслідування, рішеннями щодо встановлених службових порушень або іншими документами, які б пояснювали, які саме обставини не були досліджені, з яких причин і коли це було офіційно встановлено. Жодних таких доказів відповідачами до суду не подано.
Однак навіть наявність таких матеріалів не створювала б нової підстави для відмови, не скасовувала б обов`язковості судового рішення і не дозволяла б перекласти наслідки внутрішніх організаційних порушень відділу містобудування та архітектури на позивачку. Недоліки організації діяльності публічної адміністрації становлять сферу відповідальності самого адміністративного органу, а не особи, яка звернулася за реалізацією свого права.
За змістом ч. 5 ст. 6 Закону України «Про адміністративну процедуру» адміністративний орган, який порушив право чи законний інтерес особи, зобов`язаний за власною ініціативою поновити його, не чекаючи нового позову, та запобігти повторенню порушення у майбутньому. Отже, правовим наслідком установлення неповноти первинного розгляду є обов`язок адміністративного органу усунути порушення і поновити право особи, а не право поетапно формувати нові підстави для чергових відмов. 
Адміністративний орган не може отримувати процесуальну перевагу зі свого власного неналежного виконання закону. Допущення протилежного означало б, що чим менш повно орган розглянув первинну заяву, тим ширшими ставали б його можливості для наступного обмеження прав заявника. Такий результат є несумісним із принципами законності, обґрунтованості, добросовісності, пропорційності та ефективності адміністративної процедури. Закон зобов`язує адміністративний орган діяти добросовісно для досягнення встановленої законом мети, забезпечувати найменші несприятливі наслідки для особи та використовувати повноваження виключно з тією метою, для якої їх надано. 
Відтак за обставин цієї справи відсутні будь-які правові та фактичні підстави вважати, що рішення від 28.08.2025 було наслідком виявлення нових обставин, які об`єктивно не існували або не могли бути встановлені під час первинного розгляду заяви. Навпаки, підстава повторної відмови була сформована на основі тих самих відомостей містобудівного розрахунку, які перебували у розпорядженні Відділу ще до прийняття рішення від 01.05.2024.
У справі №500/4630/24 Восьмий апеляційний адміністративний суд уже встановив, що рішення від 01.05.2024 було мотивоване конкретною невідповідністю щодо поверховості. Суд відхилив посилання відділу містобудування та архітектури на щільність забудови, площу озеленення та інші обставини, оскільки таких мотивів не було в адміністративному акті, а сформовані вони були вже після звернення позивачки до суду. 
Апеляційний суд також сформулював загальний висновок, за яким суб`єкт владних повноважень може подавати додаткові докази лише в межах первісної правової та фактичної підстави адміністративного акта, але не може під час його судового оскарження змінювати правову та фактичну підставу ухвалення, оскільки це призводить до зміни самого рішення. 
Ці висновки мають безпосереднє значення і для визначення меж повторного розгляду. Обставини щодо щільності населення, кількості квартир та площі озеленення: випливали з містобудівного розрахунку, поданого разом із первинною заявою; були відомі відділу на момент прийняття рішення від 01.05.2024; уже використовувалися Відділом під час розгляду справи №500/4630/24 як додаткове обґрунтування первинної відмови; були оцінені апеляційним судом як мотиви, сформовані після прийняття оскаржуваного рішення. 
Отже, йдеться не про нові обставини, які виникли після первинного розгляду, а про відому відділу містобудування та архітектури фактичну інформацію, якій він не надав значення у прийнятому адміністративному акті, а згодом намагався використати для виправдання його правомірності.
Сам факт того, що суд у попередній справі не досліджував по суті правильність розрахунку щільності населення, не означає, що відділ автоматично отримав право використати раніше відомі та постфактум сформовані мотиви як нову підставу повторної відмови. Суд не досліджував ці мотиви саме тому, що вони не були складовою первинного адміністративного акта. Перетворення цієї обставини на дозвіл повторно відмовити з тих самих постфактум сформованих мотивів суперечило б змісту попереднього судового рішення.
З цією метою необхідно розрізняти: 1) додаткові докази, які підтверджують фактичну або правову підставу, належним чином сформульовану в адміністративному акті; 2) дійсно нові обставини, що виникли після прийняття первинного рішення або об`єктивно не могли бути встановлені раніше; 3) раніше відомі, але не зазначені мотиви, які орган використовує після скасування попереднього рішення для прийняття нової відмови.
У перших двох випадках відповідні матеріали за певних умов можуть бути враховані під час повторного розгляду. При цьому особі має бути забезпечено право бути заслуханою та надати пояснення і заперечення до прийняття нового негативного адміністративного акта. 
У третьому випадку йдеться не про врахування нових обставин, а про виправлення органом неповноти мотивування первинного рішення шляхом послідовної заміни його фактичної підстави. За обставин цієї справи таке використання раніше відомих мотивів несумісне з обов`язковістю судового рішення, принципом юридичної визначеності та вимогою добросовісного виконання судового акта.
Що стосується суті прийнятого рішення від 28.08.2025 про відмову у видачі МУО.
Пунктом 6 ч. 5 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прямо передбачено, що містобудівні умови та обмеження повинні містити максимально допустиму щільність населення в межах житлової забудови відповідної житлової одиниці - кварталу або мікрорайону. Водночас пунктом 5 цієї ж частини окремо передбачено визначення максимально допустимого відсотка забудови земельної ділянки. 
Отже, законодавець свідомо розмежував територіальну основу двох показників: відсоток забудови визначається щодо конкретної земельної ділянки, тоді як щільність населення — щодо відповідної житлової одиниці, тобто кварталу або мікрорайону. 
Зазначене розмежування узгоджується з положеннями ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», які визначають різні за змістом територіальні одиниці та окремі нормативні показники для кожної з них.
Відповідно до пункту 3.71 ДБН щільність населення є відношенням кількості населення до певної площі території. Пунктом 3.72 ДБН щільність житлового фонду визначено як відношення сумарної загальної площі квартир до площі території відповідної територіальної одиниці. 
Отже, сама математична сутність щільності передбачає наявність двох обов`язкових і належним чином установлених величин: кількості населення та площі тієї територіальної одиниці, щодо якої здійснюється розрахунок. 
При цьому квартал відповідно до пункту 3.29 ДБН є частиною території населеного пункту, обмеженою червоними лініями вулиць, а в окремих випадках - проїздами або природними межами. Мікрорайон за пунктом 3.36 ДБН є первинним елементом соціально-планувальної структури, який включає житлову забудову, повний комплекс об`єктів повсякденного обслуговування, зелені насадження та об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури і має відповідні планувальні межі. 
За пунктом 5.8 ДБН мікрорайоном може бути квартал або група кварталів, об`єднаних повним комплексом об`єктів повсякденного обслуговування. Площа мікрорайону з повним комплексом таких об`єктів становить від 15 до 60 га та визначається залежно від містобудівної ситуації і планувальної організації території. 
Таким чином, ані окрема земельна ділянка, ані механічно виділена частина території багатоквартирної забудови не є автоматично кварталом або мікрорайоном. Для використання відповідної площі як знаменника при визначенні щільності населення уповноважений орган повинен попередньо встановити: яка саме житлова одиниця є предметом розрахунку — квартал чи мікрорайон; якими є її планувальні межі; якою містобудівною документацією або графічними матеріалами такі межі визначені; яка загальна площа відповідної житлової одиниці; які житлові будинки, об`єкти повсякденного обслуговування, озеленені території та елементи транспортної й інженерної інфраструктури входять до її складу.
Без установлення цих обставин розрахунок щільності населення не має належно визначеної територіальної основи.
Виходячи з пункту 3.71 ДБН, розрахункова щільність населення визначається за загальним співвідношенням: «Щільність населення = кількість населення відповідної житлової одиниці/площа відповідної житлової одиниці».
Якщо йдеться про новий квартал або мікрорайон, чисельником є розрахункова кількість населення запроєктованої житлової одиниці, а знаменником - площа цієї житлової одиниці.
Якщо нові житлові будинки розміщуються в межах існуючого мікрорайону, пункт 6.1.16 ДБН вимагає враховувати сукупно населення, яке проживає в існуючих житлових будинках, та населення новобудов. 
Одночасно підлягають урахуванню забезпеченість об`єктами благоустрою, наявність у межах відповідного мікрорайону об`єктів повсякденного обслуговування, розмір земельних ділянок, визначених під нове будівництво, а також дотримання містобудівних, санітарних і протипожежних вимог. 
У такому випадку розрахунок має здійснюватися за співвідношенням: «Щільність населення мікрорайону = населення існуючої забудови + населення запроєктованої забудови / площа відповідного мікрорайону».
При цьому в чисельнику і знаменнику повинні використовуватися показники одного й того самого територіального рівня. Не допускається визначати населення лише нового об`єкта, ділити його на площу окремої земельної ділянки, а отриманий результат порівнювати з показником, установленим для всього мікрорайону або іншої значно більшої території.
Пункт 6.1.16 ДБН установлює, що граничні показники щільності населення мікрорайону слід приймати в межах 150–450 осіб на гектар. Отже, конкретне значення максимально допустимої щільності має визначатися в межах установленого ДБН діапазону, на підставі містобудівної документації, поверховості, планувальної структури, забезпеченості об`єктами обслуговування та інших характеристик відповідної житлової одиниці. 
Саме по собі зазначення певного показника у таблиці техніко-економічних показників генерального плану не означає автоматичного набуття ним статусу максимально допустимої щільності населення. Уповноважений орган повинен установити правову природу такого показника, зокрема, чи є він: граничним і обов`язковим параметром забудови конкретного кварталу або мікрорайону; середнім розрахунковим показником певного типу забудови; перспективним техніко-економічним показником, використаним для прогнозування чисельності населення всього населеного пункту або значної його частини.
Розрахунковий чи перспективний показник генерального плану не може бути перетворений на індивідуальне обмеження конкретних земельних ділянок без установлення його нормативного призначення та території, щодо якої він визначений.
Пункт 6.1.17 ДБН відсилає до додатка В.1, у якому наведені розрахункові показники щільності багатоквартирного житлового фонду на території мікрорайону або кварталу.
Додаток В.1 є довідковим і чітко розмежовує: щільність населення брутто — на один гектар території мікрорайону; щільність населення нетто - на один гектар земельної ділянки прибудинкової території окремого житлового будинку або житлової групи.
Приміткою 1 до додатка передбачено, що показник брутто розраховується для території мікрорайону з повним комплексом об`єктів повсякденного обслуговування. За приміткою 2 показник нетто розраховується для земельної ділянки окремого житлового будинку або житлової групи з прибудинковими територіями, без урахування площі території для постійного зберігання автомобілів та майданчика для вигулу домашніх тварин. 
Для забудови від шести до восьми поверхів додатком В.1 наведені такі розрахункові показники: 6 поверхів — 300 осіб/га брутто та 615 осіб/га нетто; 7 поверхів — 320 осіб/га брутто та 680 осіб/га нетто; 8 поверхів — 350 осіб/га брутто та 720 осіб/га нетто. 
Натомість показник 220 осіб/га у додатку В.1 відповідає чотириповерховій забудові. 
Отже, показники брутто і нетто: мають різну територіальну основу; характеризують різні рівні планувальної структури; мають істотно різні числові значення; не можуть змішуватися в одному розрахунку або використовуватися як взаємозамінні.
Оскільки пункт 6 ч. 5 ст. 29 Закону №3038-VI пов`язує максимально допустиму щільність населення саме з кварталом або мікрорайоном, основним показником для визначення цього параметра є щільність відповідної житлової одиниці. Показник нетто може використовуватися як додатковий розрахунковий показник щодо земельної ділянки окремого будинку або житлової групи, однак не може підміняти встановлення щільності населення всього кварталу чи мікрорайону.
ДБН також не встановлює універсального правила, за яким кількість населення будь-якого запроєктованого житлового об`єкта обов`язково дорівнює кількості квартир, помноженій на 2,5.
Відповідно до пункту 6.1.19 ДБН розрахункова житлова забезпеченість визначається диференційовано з урахуванням демографічних показників і типів житлових будинків. 
Приміткою 2 до таблиці 6.3 передбачено, що кількість мешканців комерційного житла рекомендується визначати згідно з кількістю житлових одиниць або приймати на підставі демографічних розрахунків величини домогосподарства та статистичних даних відповідно до завдання на проєктування. 
Показник 2,5 особи, наведений у пункті 6.1.25 ДБН, використовується в іншому нормативному контексті — для одного з альтернативних способів визначення площі озеленених територій: 6 мІ на одну особу, або 12–15 мІ на квартиру при середньому розмірі домогосподарства 2,5 особи, або відповідно до демографічного розрахунку. 
Тому пункт 6.1.25 ДБН не встановлює загальнообов`язкового «коефіцієнта сімейності» для визначення перспективної чисельності населення кожного житлового об`єкта. Якщо адміністративний орган застосовує показник 2,5 особи на квартиру для визначення населення, він повинен окремо обґрунтувати: правову норму, яка дозволяє застосувати цей показник саме для відповідного розрахунку; актуальні демографічні та статистичні дані; відповідність такого показника типу квартир і характеру запроєктованої забудови; його закріплення у завданні на проєктування або іншому належному документі.
Із системного аналізу пункту 6 частини п`ятої статті 29 Закону №3038-VI та пунктів 3.29, 3.36, 3.71, 5.8, 6.1.16, 6.1.17, 6.1.19, 6.1.25, 6.1.26 і додатка В.1 ДБН випливає така послідовність визначення показника: 
1) установлення відповідної житлової одиниці — кварталу або мікрорайону; 
2) визначення її планувальних меж і площі; 
3) установлення складу житлової забудови, об`єктів повсякденного обслуговування, благоустрою, озеленення та інфраструктури;
4) визначення населення існуючої забудови, якщо відповідна житлова одиниця вже частково забудована;
5) визначення розрахункового населення запроектованої забудови на підставі належних демографічних і статистичних даних;
6) визначення розрахункової щільності населення відповідної житлової одиниці;
7) визначення конкретного максимально допустимого показника на підставі містобудівної документації та ДБН із урахуванням поверховості й планувальної структури;
8) порівняння розрахункової та максимально допустимої щільності, визначених за однаковою територіальною основою та за одним видом показника — брутто з брутто або нетто з нетто.
Лише після виконання цієї послідовності орган може зробити нормативно обґрунтований висновок про наявність або відсутність перевищення максимально допустимої щільності населення.
Розрахунок, покладений відповідачем в основу рішення від 28.08.2025, не відповідає наведеному нормативному порядку.
Відповідач не встановив, яка саме житлова одиниця є базою розрахунку — квартал чи мікрорайон; не визначив її планувальних меж; не довів, що земельні ділянки позивачки площею 3,7469 га самі по собі є кварталом або мікрорайоном; не встановив загальної площі відповідної житлової одиниці, її існуючого населення та складу об`єктів повсякденного обслуговування.
Так само відповідач не довів, що вся визначена генеральним планом територія багатоквартирної забудови площею 59,63 га є єдиним мікрорайоном або кварталом у розумінні пунктів 3.29, 3.36 і 5.8 ДБН. Саме по собі наближення цієї площі до верхньої межі площі мікрорайону не замінює встановлення його планувальних меж, структури та складу.
Натомість відповідач застосував пропорцію: 5188 квартир / 59,63 га Ч 3,7469 га, на підставі якої визначив нібито допустиму кількість квартир на земельних ділянках позивачки.
Ані ст. 29 Закону №3038-VI, ані ДБН Б.2.2-12:2019 не передбачають формули пропорційного розподілу загальної перспективної кількості квартир, установленої для всієї території багатоквартирної забудови населеного пункту, між окремими земельними ділянками залежно виключно від їх площі.
Більше того, навіть за цією нормативно не обґрунтованою формулою результат становить приблизно 326 квартир, а не 305 квартир, як зазначив відповідач і без перевірки прийняв суд першої інстанції.
Такий розрахунок не визначає щільності населення. Він лише пропорційно розподіляє загальну кількість квартир на окрему площу, не встановлюючи ані належної житлової одиниці, ані її населення, ані допустимого показника щільності.
Після цього відповідач і суд додатково застосували показник 2,5 особи на квартиру, хоча пункт 6.1.25 ДБН регулює площу озеленення та не встановлює універсального коефіцієнта визначення населення.
Отже, у спірному розрахунку одночасно змішано: перспективну кількість квартир на всій території багатоквартирної забудови; площу окремих земельних ділянок; показник щільності населення брутто; показники, які фактично розраховані як нетто; орієнтовний середній розмір домогосподарства, наведений у нормі про озеленення; показник 220 осіб/га, який у додатку В.1 відповідає чотириповерховій забудові, із заявленою забудовою у шість–вісім поверхів.
Навіть якщо умовно застосувати використаний судом показник 2,5 особи до 955 квартир, отримаємо приблизно 2388 осіб, або близько 637 осіб/га щодо площі земельних ділянок. 
Такий результат не може порівнюватися з показником брутто 220 осіб/га, оскільки він розрахований щодо земельної ділянки та за своєю територіальною основою наближений до показника нетто. 
При цьому додаток В.1 для забудови у шість–вісім поверхів містить довідкові нетто-показники в межах від 615 до 720 осіб/га. 
Отже, навіть у межах обраного відповідачем і судом ненормативного припущення отриманий показник не свідчить про очевидне перевищення довідкових нетто-показників для забудови відповідної поверховості.
Крім того, відповідач неправильно визначив вихідний нормативний показник щільності населення. Заявлений намір забудови передбачав будівництво житлових будинків поверховістю від шести до восьми поверхів, що відповідає висновкам Восьмого апеляційного адміністративного суду, викладеним в постанові від 15.08.2025 у справі №500/4630/25. Тоді як застосований відповідачем показник 220 осіб/га відповідає чотириповерховій забудові. Відповідно до додатка В.1 ДБН Б.2.2-12:2019 для шестиповерхової забудови розрахункова щільність населення брутто становить 300 осіб/га, для семиповерхової - 320 осіб/га, для восьмиповерхової - 350 осіб/га. 
Застосування показника, що не відповідає заявленій поверховості, саме по собі виключає можливість визнання проведеного розрахунку належним, достовірним і достатнім доказом невідповідності наміру забудови містобудівній документації.
Долучене до матеріалів справи викопіювання з генерального плану с. Байківці саме по собі не підтверджує висновку про допустимість розміщення на земельних ділянках позивача лише 305 квартир. З графічної частини генплану вбачається, що відповідна територія належить до зони змішаної забудови - житлової багатоквартирної та громадської, що за своїм функціональним призначенням узгоджується із заявленим наміром будівництва групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення.
Водночас зазначене викопіювання не містить індивідуального граничного показника квартирності або перспективної чисельності населення саме для земельних ділянок позивача, не визначає меж відповідної житлової одиниці - кварталу чи мікрорайону, не встановлює, що земельні ділянки площею 3,7469 га є самостійним кварталом або мікрорайоном, і не містить формули пропорційного розподілу загального показника 5188 квартир на площу окремих земельних ділянок.
Навпаки, графічні матеріали генплану свідчать про комплексний характер планувальної організації цієї території: поруч із ділянкою передбачені об`єкти громадського обслуговування, зелені насадження, вулиці та проїзди. Такий характер території узгоджується з положеннями ДБН Б.2.2-12:2019 щодо формування мікрорайону/кварталу як соціально-планувальної одиниці, але не дає підстав для механічного обчислення максимально допустимої кількості квартир від площі окремої земельної ділянки.
Крім того, схема генплану М 1:1000, подана у складі містобудівного розрахунку, містить планувальну організацію забудови, внутрішні проїзди, пішохідні зв`язки, озеленені території, дитячі та спортивні майданчики, місця відпочинку і паркомісця. У техніко-економічних показниках цієї схеми зазначено поверховість 6–8 поверхів, граничну висоту 26 м, відсоток забудови 33,4% та граничний відсоток забудови 40%. 
Таким чином, містобудівний розрахунок не свідчить про очевидну невідповідність параметру відсотка забудови земельної ділянки, а спірний розрахунок відповідача стосується іншого параметра - щільності населення, який відповідно до п. 6 ч. 5 ст. 29 Закону №3038-VI має визначатися не від площі земельної ділянки, а в межах відповідної житлової одиниці - кварталу або мікрорайону.
За таких обставин висновок відповідача про перевищення техніко-економічних показників генерального плану більш ніж утричі ґрунтується не на прямій нормі генплану, ДБН або закону, а на самостійно сконструйованому розрахунку, правова і методологічна допустимість якого відповідачем не доведена. 
Суд першої інстанції не перевірив, чи має такий розрахунок нормативну основу, чи правильно визначена територіальна одиниця для розрахунку щільності населення, чи може площа земельних ділянок бути ототожнена з кварталом або мікрорайоном, і чи правильно виконані арифметичні дії. 
Щодо законності та обґрунтованості рішення від 09.09.2025 №179. 
Суд першої інстанції погодився з доводами відповідачів про те, що Виконавчий комітет Байковецької сільської ради не є спеціально уповноваженим виконавчим органом з питань архітектури та містобудування, а тому не має повноважень видавати МУО. 
Відсутність первинної компетенції з видачі МУО суд визнав перешкодою і для перегляду рішення підпорядкованого Відділу відповідно до ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». 
Такий висновок ґрунтується на неправильному ототожненні двох юридично різних видів повноважень: первинної предметної компетенції — розглянути заяву замовника та видати МУО або прийняти рішення про відмову; переглядової компетенції — перевірити законність адміністративного акта підпорядкованого органу, скасувати його та повернути адміністративну справу на повторний розгляд.
Частина 6 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дійсно встановлює, що надання МУО або прийняття рішення про відмову в їх наданні здійснюється відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури. 
Проте ця норма визначає лише орган, компетентний первинно вирішувати заяву про надання МУО, і не встановлює заборони на адміністративний перегляд рішення про відмову органом, якому Відділ організаційно підпорядкований.
Виконавчий комітет прямо наділений повноваженням скасовувати акти підпорядкованих відділів. 
Зокрема, пункт 3 ч. 2 ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» безпосередньо встановлює, що виконавчий комітет ради має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради та їх посадових осіб.
Водночас ч. 2 ст. 54 цього Закону прямо визначає, що відділи, управління та інші виконавчі органи ради є підзвітними й підконтрольними раді, яка їх утворила, та підпорядкованими її виконавчому комітету і відповідному сільському, селищному чи міському голові. 
Отже, закон одночасно встановлює: 
а) організаційну підпорядкованість відділу виконавчому комітету; 
б) пряме повноваження виконавчого комітету змінювати або скасовувати акти такого Відділу.
Суд першої інстанції процитував ці норми, однак не застосував їх до спірних правовідносин. Натомість він фактично створив не передбачений законом виняток із п. 3 ч. 2 ст. 52 Закону №280/97-ВР, за яким виконавчий комітет нібито не може скасовувати акт підпорядкованого відділу, якщо безпосереднє вирішення первинної справи належить до спеціальної компетенції цього відділу.
Ані Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні», ані Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» такого винятку не містять.
Частина 3 ст. 52 Закону №280/97-ВР допускає прийняття радою рішення про розмежування повноважень між виконавчим комітетом, відділами, управліннями та іншими виконавчими органами. Проте оскаржуване судове рішення не містить посилання на будь-яке рішення Байковецької сільської ради, яким було б скасовано або обмежено передбачене п. 3 ч. 2 ст. 52 право виконавчого комітету переглядати акти відділу. 
Закон «Про адміністративну процедуру» прямо розмежовує скасування акта і самостійне вирішення справи по суті
Відповідно до ч. 1 ст. 79 Закону України «Про адміністративну процедуру» суб`єктом розгляду скарги є адміністративний орган вищого рівня, якщо інший суб`єкт не передбачений законом. 
З огляду на встановлену ст. 54 Закону №280/97-ВР підпорядкованість відділу виконавчому комітету та пряме право останнього скасовувати його акти, Виконавчий комітет Байковецької сільської ради є належним суб`єктом розгляду скарги на рішення підпорядкованого відділу. 
При цьому, ст. 85 Закону України «Про адміністративну процедуру» прямо передбачає, що суб`єкт розгляду скарги може: скасувати повністю або частково адміністративний акт та зобов`язати адміністративний орган видати новий адміністративний акт або повторно розглянути справу.
Самостійне прийняття суб`єктом розгляду скарги нового адміністративного акта допускається лише у випадках, коли він має повноваження вирішувати справу по суті. 
Тобто, законодавець свідомо розмежував: 1) скасування акта та направлення справи компетентному органу на повторний розгляд; 2) самостійне вирішення справи по суті замість первинного органу. 
Позивачка не вимагала від виконавчого комітету самостійно сформувати, підписати чи видати МУО замість відділу. Вона просила скасувати негативний адміністративний акт підпорядкованого органу. 
Після такого скасування справа мала бути повернута саме відділу містобудування та архітектури, як уповноваженому органу містобудування та архітектури для належного повторного вирішення.
Отже, відсутність у виконавчого комітету повноваження самостійно видавати МУО жодним чином не позбавляє його повноваження: 1) перевірити законність рішення підпорядкованого відділу містобудування та архітектури; 2) скасувати рішення про відмову; 3) зобов`язати відділ містобудування та архітектури повторно розглянути заяву.
Саме протилежний висновок зробив суд першої інстанції.
Навіть якщо звернення позивачки від 03.09.2025 було назване заявою, це не змінювало його правової природи.
Частина 4 ст. 81 Закону України «Про адміністративну процедуру», визначає, що звернення особи, яке за назвою чи формою не відповідає вимогам до скарги, але є скаргою по суті, розглядається за правилами адміністративного оскарження.
Зміст звернення позивачки був однозначним: вона оскаржувала конкретне рішення Відділу від 28.08.2025 та просила його скасувати. 
Отже, виконавчий комітет був зобов`язаний розглянути це звернення за правилами адміністративного оскарження, а не відмовляти у перегляді з посиланням на відсутність повноважень із первинної видачі МУО. 
Крім того, підпункт 9 п. «а» ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відносить надання відповідно до закону МУО до власних (самоврядних) повноважень виконавчих органів сільських, селищних та міських рад.
Натомість здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, надання або реєстрація документів, що дають право на виконання будівельних робіт, та прийняття об`єктів в експлуатацію віднесені п. «б» цієї статті до делегованих повноважень. 
Тому прийняття рішення про надання або відмову у наданні МУО не є реалізацією відділом містобудування та архітектури делегованого повноваження органу виконавчої влади.
Відповідно, до такого адміністративного оскарження не застосовується спеціальне правило абз. 2 ч. 1 ст. 79 Закону України «Про адміністративну процедуру», за яким скаргу на рішення органу місцевого самоврядування, прийняте під час здійснення делегованого повноваження, розглядає центральний орган виконавчої влади. 
Стаття 41-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачає державний архітектурно-будівельний нагляд за уповноваженими органами містобудування та архітектури. Такий нагляд здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду — ДІАМ, яка має право перевіряти законність рішень об`єктів нагляду та вживати визначених законом заходів реагування. 
Проте державний архітектурно-будівельний нагляд і адміністративне оскарження — це різні за правовою природою механізми: ДІАМ здійснює зовнішній державний нагляд за дотриманням містобудівного законодавства; виконавчий комітет здійснює внутрішній організаційно-адміністративний контроль за актами підпорядкованих йому виконавчих органів ради.
Стаття 41-1 Закону №3038-VI не містить положення, за яким нагляд ДІАМ є виключним способом перевірки рішень уповноваженого органу містобудування та архітектури, та не скасовує прямого повноваження виконавчого комітету, передбаченого п. 3 ч. 2 ст. 52 Закону №280/97-ВР.
Отже, наявність у ДІАМ наглядових повноважень не є підставою для висновку про відсутність у Виконавчого комітету Байковецької сільської ради компетенції скасувати акт підпорядкованого Відділу.
Не менше важливо звернути увагу і на те, що ч. 8 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» регламентує внесення змін та припинення дії вже виданих МУО. Вона передбачає відкликання МУО за заявою замовника або їх скасування за рішенням адміністративного суду. 
У цій справі МУО позивачці не видавалися. Предметом адміністративного оскарження був інший акт — рішення про відмову у видачі МУО.
Відтак скасування рішення про відмову не є: внесенням змін до МУО; відкликанням МУО; припиненням дії МУО; скасуванням уже виданих МУО.
Тому ч. 8 ст. 29 Закону №3038-VI не може тлумачитися як спеціальна заборона виконавчому комітету скасовувати негативний адміністративний акт підпорядкованого відділу.
Суд першої інстанції послався на постанову Верховного Суду від 24.07.2025 у справі №380/12464/22, зазначивши, що покладення на виконавчий комітет повноважень щодо надання або затвердження МУО суперечить спеціальному законодавству. 
Однак навіть у тому викладі правового висновку, який навів сам суд першої інстанції, справа №380/12464/22 стосувалася саме первинної компетенції з надання (затвердження) МУО, а не компетенції щодо адміністративного перегляду рішення профільного органу про відмову.
У цій справі виконавчий комітет не мав видавати МУО замість Відділу. Він мав лише здійснити передбачену ст. 52 Закону №280/97-ВР та Законом України «Про адміністративну процедуру» перевірку акта підпорядкованого органу. Отже, правовідносини не є подібними, а наведений висновок Верховного Суду не спростовує наявності у виконкому переглядової компетенції.
Рішення Виконавчого комітету Байковецької сільської ради від 09.09.2025 №179 ґрунтується на помилковому ототожненні повноваження щодо безпосередньої видачі містобудівних умов та обмежень із повноваженням щодо адміністративного перегляду акта підпорядкованого виконавчого органу. Те, що виконавчий комітет не уповноважений самостійно видавати МУО, не позбавляє його прямо передбаченого п. 3 ч. 2 ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» права змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів.
Відділ містобудування та архітектури відповідно до ч. 2 ст. 54 Закону №280/97-ВР є підпорядкованим виконавчому комітету, а ст. 79 і 85 Закону України «Про адміністративну процедуру» передбачають можливість адміністративного органу вищого рівня скасувати адміністративний акт і зобов`язати первинний орган повторно розглянути справу, не приймаючи рішення по суті замість нього.
Норми ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначають спеціальну компетенцію Відділу щодо первинного надання або відмови у наданні МУО, але не містять заборони на адміністративний перегляд рішення про відмову. Частина восьма цієї статті регулює виключно зміну та припинення дії вже виданих МУО і не поширюється на рішення про відмову в їх наданні.
Отже, виконавчий комітет мав законні повноваження розглянути по суті скаргу позивачки, перевірити правомірність рішення відділу від 28.08.2025, а в разі встановлення порушень - скасувати його та повернути справу відділу на повторний розгляд. Відмова виконкому від реалізації цієї компетенції з мотивів її відсутності є протиправною, а висновок суду першої інстанції про законність рішення №179 ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права. Тому позовна вимога про визнання протиправним і скасування рішення Виконавчого комітету Байковецької сільської ради від 09.09.2025 №179 підлягала задоволенню.
Таким чином, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів формує наступні висновки в межах ключових питань апеляційного провадження:
1. Рішення про відмову видачі МУО повинно містити всі фактичні та правові мотиви, на яких воно ґрунтується; мотиви, не зазначені в рішенні, не можуть використовуватися для подальшого обґрунтування його правомірності.
2. Повторний розгляд означає повторне вирішення тієї самої заяви з урахуванням правової оцінки суду; орган не вправі покладати в основу нової відмови обставини, які існували та були йому відомі під час первинного розгляду, але не зазначались в первинному рішенні.
3. Судові рішення у справі №500/4630/24 є обов`язковими; ними спростовано обмеження поверховості чотирма поверхами та встановлено, що посилання на щільність і озеленення були сформовані після прийняття первинної відмови.
4. Максимально допустима щільність населення визначається щодо встановленого кварталу або мікрорайону, а не окремої земельної ділянки, із визначенням його меж, площі та населення, розмежуванням показників брутто і нетто та врахуванням заявленої поверховості 6–8 поверхів, а не 4 поверхи.
5. Надання МУО є власним самоврядним повноваженням виконавчого органу ради; державний архітектурно-будівельний контроль є делегованим повноваженням. Приймаючи рішення від 28.08.2025, відділ реалізовував власне повноваження.
6. Виконавчий комітет відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 52 та ст. 54 Закону №280/97-ВР уповноважений скасовувати акти підпорядкованого відділу; відсутність повноваження самостійно видавати МУО не виключає його переглядової компетенції.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Суд першої інстанції, визнаючи правомірним рішення про відмову у наданні МУО, неправильно застосував пункт 3 ч. 4 ст. 29 Закону №3038-VI та пункт 6.1.25 ДБН Б.2.2-12:2019 і не застосував пункт 6 частини п`ятої статті 29 цього Закону, пункти 3.29, 3.36, 3.71, 6.1.16, 6.1.17 та додаток В.1 ДБН, які безпосередньо регулюють порядок визначення щільності населення.
Суд не встановив відповідної житлової одиниці - кварталу або мікрорайону, її меж і площі, не розмежував показники щільності населення брутто та нетто, а також без належного правового обґрунтування погодився із застосуванням показника 220 осіб/га, який відповідає чотириповерховій забудові, до наміру забудови у шість–вісім поверхів. Показник 2,5 особи на квартиру суд помилково застосував як універсальний коефіцієнт визначення чисельності населення, хоча пункт 6.1.25 ДБН регулює визначення площі озеленення.
Суд також не перевірив арифметичної правильності розрахунку відповідача. З наведених у рішенні вихідних даних — 5188 квартир на 59,63 га — на площу 3,7469 га припадає приблизно 326 квартир, а не 305. Так само 59,63 га Ч 220 осіб/га становить 13 118,6 особи, а не 13 350 осіб. Джерела та методики отримання прийнятих судом показників у рішенні не наведено.
Також, судом не вірно застосовано наведені вище норми законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про адміністративну процедуру» під час вирішення питання про наявність у виконавчого комітету повноважень розглянути скаргу (заяву) позивачки на рішення від 28.08.2025.
Суд не виконав завдань, покладених на нього ч. 1 ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення: не встановив, чи мали місце обставини, якими відповідач обґрунтовував заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи існують інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи, та яку правову норму належить застосувати до спірних правовідносин. 
Так, безвідносно до правильності доводів позивачки, які викладені нею в позовній заяві, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. У свою чергу, неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. 
Іншими словами, якщо позивачка не правильно застосувала норми матеріального права у позовній заяві, зокрема, при оцінці щільності населення, то це зумовлює виникнення в суду обов?язку самостійно визначити які норми підлягають застосуванню до спірних правовідносин та застосувати їх правильно. Суд цього не зробив. 
Суд у цій справі обмежився посиланням на те, що позивач «будь-яких заперечень з проведеними відповідачем розрахунками не зазначив» та доказів на їх спростування не подав, у зв`язку з чим суд погодився з розрахованими відповідачем показниками. 
Такий висновок є несумісним із ч. 2 ст. 77 КАС України, оскільки у справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень саме відповідач зобов`язаний довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності. Позивач не зобов`язаний доводити неправильність неналежно обґрунтованого розрахунку суб`єкта владних повноважень; навпаки, саме відповідач мав довести, що такий розрахунок здійснено на підставі належної правової норми, за належною методикою та із застосуванням належної територіальної одиниці.
За таких обставин суд першої інстанції не здійснив належного судового контролю за рішенням суб`єкта владних повноважень, а фактично прийняв позицію відповідача як єдино правильну без її належної перевірки. 
Наведене є підставами для скасування рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.06.2026 у справі №500/7014/26.
На підставі наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 28.08.2025 №А3709183197595043690, реєстраційний номер документа в ЄДЕССБ MU01:9183-1976-0343-2301 та рішення виконавчого комітету Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 09.09.2025 №179 є протиправними та підлягають скасуванню. 
Визначаючись із способом захисту порушених прав позивачки, зокрема, заявленою позовною вимогою зобов?язального характеру, колегія суддів зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.06.2019 у справі №522/6069/14-а (провадження №11-1362апп18, №ЄДРСР 82885492), відступила від раніше сформованих правових позицій та виклала правовий висновок з приводу способу захисту порушених прав особи у випадку прийняття уповноваженим органом містобудування та архітектури рішення про відмову у видачі містобудівних умов та обмежень, яке викладене в листі. Верховний Суд зазначив, що лист уповноваженого органу містобудування та архітектури про відмову у видачі містобудівних умов та обмежень є однією з форм рішення суб`єкта владних повноважень. І рішення, яке прийняти органом містобудування та архітектури в такій формі у випадку його протиправності підлягає скасуванню. Причому належним способом захисту порушених прав замовника (позивача) є зобов`язання органу містобудування та архітектури видати містобудівні умови та обмеження, за умови, що замовник виконав всі вимоги закону, а суб`єкт владних повноважень все одно відмовив у видачі МУО. Таке рішення не є втручанням в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, оскільки позивач виконав усі вимоги закону для отримання МУО, а тому орган містобудування та архітектури не мав інших повноважень, окрім, як прийняти позитивне для замовника рішення.
На переконання колегії суддів, зобов`язання відділу містобудування та архітектури видати позивачці МУО відповідно до заяви від 19.04.2024 №187 не є втручанням у дискреційні повноваження.
Частина 4 ст. 29 Закону №3038-VI містить вичерпний перелік підстав для відмови. За відсутності таких підстав закон не залишає органу вибору між кількома правомірними рішеннями: єдиним правомірним варіантом є надання МУО. Отже, йдеться не про реалізацію адміністративного розсуду, а про виконання прямо встановленого законом обов`язку.
Такий спосіб захисту не суперечить постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №500/4630/24. У попередній справі апеляційний суд не встановив заборони на зобов`язання видати МУО взагалі, а надав відповідачу можливість повторно розглянути заяву з урахуванням обов`язкових висновків суду. Цю можливість відповідач уже реалізував, повторно розглянувши ту саму заяву та прийнявши нову відмову.
Однак під час повторного розгляду відділ не усунув установлених судом порушень, а використав як нову підставу відмови обставини, які існували, були йому відомі та вже наводилися в попередній судовій справі як постфактум сформовані мотиви. Восьмий апеляційний адміністративний суд прямо визнав, що мотиви щодо щільності забудови й озеленення не містилися у первинному рішенні та були сформовані відповідачем після звернення позивачки до суду. 
За таких обставин чергове зобов`язання «повторно розглянути» заяву означало б надання відповідачу третьої можливості відшукати іншу підставу для відмови та фактичне заохочення системного зловживання процедурою адміністративного розгляду. Судовий захист не може зводитися до нескінченного циклу: «відмова — скасування — нова відмова з іншого раніше відомого мотиву».
Отже, зобов`язання видати МУО є наслідком не підміни судом компетентного органу, а послідовного невиконання останнім свого зв`язаного законом обов`язку. Відповідач уже використав надану йому судом можливість повторного розгляду та не довів існування жодної законної підстави для відмови. Тому відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України зобов`язання видати МУО є єдиним належним та ефективним способом остаточного поновлення порушеного права позивачки.
При цьому, з метою конкретизації обраного способу захисту порушених прав, апеляційний суд наголошує, що відділ містобудування та архітектури Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області необхідно зобов?язати видати позивачці містобудівні умови та обмеження, виходячи із намірів забудови викладених нею в заяві від 19.04.2024 №187 та доданих до неї документів. Тобто, відповідач 1 не може прийняти іншого рішення, окрім, як про видачу позивачці містобудівних умов та обмежень.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для повного задоволення позову.
Приписами ч. 1 ст. 317 КАС України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
На переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції неповно з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, що призвело до помилкової відмови в задоволенні позову у повному обсязі. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
Керуючись ст. 2, 272, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 червня 2026 року у справі №500/7014/26 задовольнити.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 червня 2026 року у справі №500/7014/26 скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 28.08.2025 №А3709183197595043690, реєстраційний номер документа в ЄДЕССБ MU01:9183-1976-0343-2301.
Визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 09.09.2025 №179.
Зобов`язати відділ містобудування та архітектури Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області видати ОСОБА_1 містобудівні умови та обмеження для будівництва на земельних ділянках кадастрові номера: 6125280600:02:001:2325 т 6125280600:02:001:2326 об`єкта будівництва: «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області», з урахуванням намірів забудови, викладених в заяві від 19.04.2024 №197 та доданих до неї документів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. П. Мандзій 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар