КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 вересня 2026 року справа №320/1356/26
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (адреса вул. Саєнка Андрія, 10, м. Фастів, Київська область, 08500 ЄДРПОУ 22933548) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Представник ОСОБА_1 звернувся у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії, у якому просить суд:
- визнати протиправним дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 02.12.2025 року № 39166-40918/В-02/8-1000/25 щодо незарахування до страхового та пільгового (спеціального) стажу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , окремих періодів роботи, підтверджених записами у трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 25.06.1991 року, а також відмови у проведенні індексації призначеної пенсії із застосуванням коефіцієнта 1,115, встановленого пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209, статей 19, 46 Конституції України, статей 24, 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058 та статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII;
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 02.12.2025 року № 39166-40918/В-02/8-1000/25 щодо покладення на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , обов`язку подання додаткових довідок для підтвердження періодів роботи за Списком № 1, у тому числі довідок, виданих органами пенсійного забезпечення держави-агресора російської федерації;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 всі періоди трудової діяльності, підтверджені трудовою книжкою серії НОМЕР_2 від 25.06.1991 року, а саме періоди роботи: з 26.06.1989 по 31.08.1989; з 01.01.2002 по 16.08.2002; з 01.02.2003 по 30.04.2003; з 01.11.2003 по 30.11.2003; з 01.01.2004 по 29.10.2004; з 03.03.2009 по 30.04.2013; з 01.04.2014 по 04.05.2015; з 01.03.2022 по 31.05.2022, загальною тривалістю 2728 календарних днів (7 років 6 місяців 28 днів), у відповідності до статей 24, 26, 28, 40 Закону №1058 IV, статті 62 Закону №1788-XII, статті 48 Кодексу законів про працю України, пункту 1 Порядку, затвердженого постановою КМУ №637 від 12.08.1993;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до спеціального (пільгового) стажу за Списком № 1 періоди роботи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на підземних роботах шахтарем: з 26.06.1991 по 01.09.1991, з 13.07.1992 по 10.09.1992, з 27.07.1993 по 03.11.1993, як такі, що підтверджуються відповідними записами у трудовій книжці серії НОМЕР_2 та відносяться до робіт за Списком № 1, з їх зарахуванням до спеціального стажу в подвійному розмірі (один рік роботи як два роки стажу) відповідно до статті 13 Закону №1788-XII, пункту 2 розділу XV «Прикінцеві положення» та частини другої статті 114 Закону №1058-IV, а також Порядку застосування Списків № 1 і № 2, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 №383;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок пенсії по інвалідності, призначеної ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із урахуванням усіх періодів страхового стажу, включаючи додатково зараховані 2728 календарних днів (7 років 6 місяців 28 днів), спеціального (шахтарського) стажу за Списком № 1, зарахованого у подвійному розмірі, застосування коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) 1,115, встановленого пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209, відповідно до частини другої статті 42 Закону №1058, та виплатити пенсію у перерахованому, підвищеному розмірі, починаючи з дати призначення пенсії – 22.10.2025 року, з урахуванням усіх належних сум заборгованості.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Вісьтак М. Я.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо врахування всіх періодів страхового та пільгового стажу і відповідного перерахунку пенсії по інвалідності, призначеної у 2025 році. 06.11.2025 ОСОБА_1 подав через електронний кабінет Пенсійного фонду України повний пакет документів для призначення пенсії. Пенсію йому було призначено у 2025 році. Після ознайомлення з матеріалами пенсійної справи ОСОБА_1 встановив, що відповідач не врахував частину періодів трудової діяльності, підтверджених записами трудової книжки серії НОМЕР_2 від 25.06.1991, а також не застосував коефіцієнт 1,115 при індексації пенсії. Зокрема, Відповідач не зарахував або зарахував не в повному обсязі такі періоди трудової діяльності: 26.06.1989– 31.08.1989; 01.01.2002– 16.08.2002; 01.02.2003– 30.04.2003; 01.11.2003– 30.11.2003; 01.01.2004– 29.10.2004; 03.03.2009– 30.04.2013; 01.04.2014– 04.05.2015; 01.03.2022– 31.05.2022. Загалом, за результатами зіставлення записів трудової книжки з відомостями, врахованими відповідачем, не зараховано 2728 календарних днів, що становить 7 років 6 місяців 28 днів страхового стажу. Крім того, Відповідач не врахував як пільговий стаж за Списком № 1 періоди роботи Позивача шахтарем на підземних роботах: 26.06.1991– 01.09.1991; 13.07.1992– 10.09.1992; 27.07.1993– 03.11.1993. Зазначені періоди підтверджуються записами трудової книжки. Позивач вважає, що вони підлягають зарахуванню до пільгового стажу за Списком № 1 відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пункту 2 розділу XV «Прикінцеві положення» та частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі з урахуванням передбаченого законом пільгового обчислення стажу. 19.11.2025 позивач повторно звернувся через електронний кабінет Пенсійного фонду України із заявою про зарахування зазначених періодів стажу та проведення індексації пенсії із застосуванням коефіцієнта 1,115, встановленого пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209. 02.12.2025 відповідач повідомив, що періоди виробничої практики з 26.06.1991 по 01.09.1991 та з 13.07.1992 по 10.09.1992 не враховано через їх перетин із періодом навчання з 01.09.1989 по 30.06.1993. Для зарахування цих періодів, а також періоду роботи з 27.07.1993 по 03.11.1993 до пільгового стажу за Списком № 1 відповідач вимагав уточнюючу довідку відповідно до пункту 20 Порядку № 637. Позивач не погоджується з таким підходом, оскільки сам факт навчання не виключає можливості проходження виробничої практики та здійснення трудової діяльності. Відповідач повинен надати належне обґрунтування неврахування відповідних періодів та оцінити записи трудової книжки й інші документи пенсійної справи. Щодо вимоги про уточнюючу довідку Ппозивач зазначає, що трудова книжка відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та статті 48 КЗпП України є основним документом, що підтверджує стаж роботи. Витребування додаткових документів допускається у випадках, передбачених Порядком № 637, зокрема за відсутності необхідних записів або коли їх неточність чи неповнота не дає можливості встановити юридично значущі обставини. Відповідач не може обмежуватися загальним посиланням на необхідність уточнюючої довідки, а повинен конкретно визначити, яких саме відомостей недостатньо для зарахування відповідних періодів та чому їх неможливо встановити за наявними документами. Окремо ОСОБА_1 зазначає, що отримання документів від органів держави-агресора - російської федерації - є фактично та юридично неможливим. Позивач не перебував і не перебуває у правових, трудових чи соціальних відносинах з органами влади або пенсійного забезпечення російської федерації. У зв`язку з відсутністю відповідних правових механізмів офіційного обміну інформацією між Україною та російською федерацією вимога про отримання таких документів не може покладатися на позивача. Щодо індексації ОСОБА_1 не погоджується з відмовою відповідача застосувати коефіцієнт 1,115, передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209. Відповідач обґрунтував відмову тим, що відповідна індексація поширюється на пенсії, призначені за заявами до 31.12.2024, тоді як пенсію Позивачу призначено у 2025 році. Позивач вважає таку відмову необґрунтованою, оскільки при вирішенні питання має бути встановлено правильність застосування передбаченого законодавством механізму індексації та відповідного коефіцієнта, а не лише дата призначення пенсії. Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що відповідач безпідставно не врахував підтверджені трудовою книжкою періоди страхового та пільгового стажу, унаслідок чого не зараховано 2728 календарних днів страхового стажу, неправильно визначено спеціальний (пільговий) стаж та, відповідно, розмір пенсії. Крім того, відповідач без належного правового обґрунтування відмовив у застосуванні коефіцієнта 1,115 та поставив зарахування окремих періодів стажу в залежність від подання додаткових документів. З огляду на викладене ОСОБА_1 просить суд надати належну правову оцінку діям відповідача та зобов`язати його провести відповідний перерахунок пенсії з урахуванням усіх належно підтверджених періодів страхового та пільгового стажу і вимог законодавства щодо індексації.
18.02.2026 Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області скерувало до суду письмовий відзив, у якому заперечуючи проти позовних вимог, зазначає таке.
Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно з заявою позивача від 06.11.2025 пенсію по інвалідності призначено з 22.10.2025. При обчисленні коефіцієнту страхового стажу відповідачем правомірно не враховано періоди проходження виробничої практики з 26.06.1991 по 01.09.1991 та з 13.07.1992 по 10.09.1992, зазначені в трудовій книжці від 25.06.1991 серії НОМЕР_2 , оскільки вони перетинаються з періодом навчання з 01.09.1989 по 30.06.1993. Згідно з Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 основним документом, який підтверджує стаж роботи до впровадження персоналізованого обліку, є трудова книжка. Для зарахування періодів 26.06.1991 по 01.09.1991 та з 13.07.1992 по 10.09.1992, а також з 27.07.1993 по 03.11.1993 до стажу на пільгових умовах, позивач мав надати довідку, передбачену п. 20 Порядку № 637. Відповідно до підпункту 6 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005 № 22-1, до заяви додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Пунктом 3 Порядку № 383 передбачено, що при визначенні права на пенсію на пільгових умовах застосовуються Списки, що були чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах незалежно від дати їх внесення до Списків, за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами атестації робочих місць після 21.08.1992. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2006 № 920 затверджено порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки та Додаток № 5 довідки, в якій зазначені посади відповідальних осіб, які підписують вищезазначену довідку (керівник підприємства, начальник відділу кадрів та головний бухгалтер). Щодо індексації пенсії: відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році» з 1 березня 2025 року проведено індексацію пенсій пенсіонерам, яким призначено пенсії відповідно до Закону за зверненнями, що надійшли до 31 грудня 2024 року включно. Оскільки пенсію позивачу призначено з 22.10.2025, право на проведення перерахунку пенсії згідно з Постановою № 209 у нього відсутнє. Розмір пенсії по інвалідності позивача наразі становить 3038,00 гривні. Пенсію розраховано згідно з чинним законодавством на підставі документів, які містяться в матеріалах пенсійної справи позивача. Враховуючи вищенаведене відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
13.02.2026 ОСОБА_1 подав письмову відповідь на відзив, у якій не погоджується з доводами відповідача щодо необхідності подання додаткових документів для підтвердження періодів трудової діяльності, оскільки спір стосується правомірності неврахування конкретних періодів стажу, відображених у трудовій книжці. Вказує, що саме по собі загальне посилання відповідача на необхідність «уточнюючих довідок» не є достатньою підставою для неврахування стажу. Відповідач повинен конкретно зазначити, які саме відомості відсутні або є неточними у трудовій книжці, чому вони перешкоджають зарахуванню відповідних періодів та які саме додаткові документи необхідні для усунення таких сумнівів. Позивач не погоджується з неврахуванням спірних періодів як пільгового стажу лише з підстави відсутності уточнюючої довідки, передбаченої пунктом 20 Порядку № 637. Зазначений пункт застосовується у випадках, коли трудова книжка та інші наявні документи не містять необхідних відомостей або містять неточності, що не дають можливості встановити право на пільгу. При цьому має бути встановлено, яких саме відомостей недостатньо для підтвердження пільгового стажу. Для вирішення питання про зарахування періодів за Списком № 1 мають значення, зокрема, посада та професія, характер і умови виконуваних робіт, підприємство та структурний підрозділ, період роботи, режим зайнятості та інші обставини, необхідні відповідно до законодавства для підтвердження права на пільгу. Тому відповідач повинен довести, які саме юридично значущі відомості відсутні у трудовій книжці або інших матеріалах пенсійної справи, чому їх неможливо встановити на підставі вже наявних документів та що саме має підтверджувати уточнююча довідка. Якщо необхідні відомості вже містяться у трудовій книжці або інших матеріалах пенсійної справи, вимога про додаткову довідку без конкретного обґрунтування є надмірною. ОСОБА_1 не погоджується з відмовою відповідача у застосуванні коефіцієнта збільшення 1,115, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209, з посиланням лише на те, що пенсію Позивачу призначено у 2025 році. Частина друга статті 42 Закону України № 1058-IV передбачає щорічний перерахунок пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу), що застосовується для обчислення пенсії. Постанова № 209 визначила відповідний коефіцієнт збільшення на 2025 рік. ОСОБА_1 не погоджується з неврахуванням періодів виробничої практики лише з підстави їх перетину з періодом навчання. Сам факт навчання не виключає можливості одночасного проходження виробничої практики на підприємстві та виконання трудових функцій. Для вирішення питання про зарахування відповідного періоду необхідно встановити його фактичний характер та наявність документального підтвердження трудової діяльності. Якщо у трудовій книжці містяться записи про прийняття на роботу, посаду, підприємство та відповідний наказ, Відповідач повинен обґрунтувати, чому такі записи не підтверджують трудову діяльність позивача та з яких підстав відповідний період не підлягає зарахуванню до стажу. Таким чином, саме посилання на перетин навчання та виробничої практики без дослідження фактичного характеру зайнятості, змісту записів трудової книжки та інших доказів не є достатньою підставою для неврахування відповідних періодів страхового стажу.
Процесуальні засади розгляду справи у письмовому провадженні.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).
Встановлені судом обставини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України та особою з інвалідністю.
06.11.2025 позивач через електронний кабінет Пенсійного фонду України подав документи для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV. Пенсію призначено з 22.10.2025. Розмір пенсії становить 3038,00 грн.
Основним документом, наданим позивачем на підтвердження трудового стажу, є трудова книжка серії НОМЕР_2 , заведена 25.06.1991.
Судом досліджено надані до матеріалів справи копії записів трудової книжки серії НОМЕР_2 , за результатами чого встановлено, що трудова діяльність та інші відомості щодо позивача підтверджуються записами за окремі періоди з 1987 по 2022 роки.
Зокрема, трудова книжка містить записи про надання позивачу академічної відпустки у зв`язку з проходженням строкової військової служби у 1987 році та відповідний службовий запис про її проходження. Записом від 26.08.1989 підтверджено зарахування позивача студентом денного відділення Ждановського гірничо-металургійного інституту, а записом від 30.06.1993 - його відрахування у зв`язку із закінченням навчання.
Також трудова книжка містить записи про проходження позивачем виробничої практики на підземних роботах: з 26.06.1991 по 01.09.1991 - на посаді прохідника з повним робочим днем під землею, та з 13.07.1992 по 10.09.1992 - на посаді гірничого з повним робочим днем на підземній роботі. Відповідні записи містять посилання на накази про прийняття та звільнення.
Записами від 27.07.1993 та 03.11.1993 підтверджено роботу позивача гірником з повним робочим днем під землею у період з 27.07.1993 по 03.11.1993. Звільнення 03.11.1993 здійснено у порядку переведення відповідно до пункту 5 статті 36 КЗпП України з призначенням на посаду старшого інженера в іншій організації. Записи за період з 04.11.1993 по 26.02.2001 до матеріалів справи в повному обсязі не надані та судом не досліджувалися.
Щодо подальшої трудової діяльності судом встановлено, що записами трудової книжки підтверджено роботу позивача на керівних посадах у 2001– 2002 роках. Зокрема, 05.11.2001 його прийнято на посаду директора ПП ВКФ «Твіндіон», а 16.02.2002 звільнено за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України. Наступний наданий запис свідчить про прийняття на посаду заступника директора у «Луганськприватінвест» 02.09.2002. Записів про трудову діяльність чи інший статус позивача у період між 16.02.2002 та 02.09.2002 трудова книжка не містить.
Наданими записами також підтверджується подальша трудова діяльність позивача, зокрема робота в установі Національної академії наук України, Інституті економіко-правових досліджень, Луганській філії, із подальшим звільненням 29.10.2004 у зв`язку із закінченням контракту; прийняття 01.09.2005 на посаду фінансового директора ТОВ «Сенс» та подальше переведення на іншу посаду 05.05.2015. Водночас окремі записи за періоди між 29.10.2004 та 01.09.2005 до матеріалів справи не надані.
Записами за 2015– 2017 роки підтверджуються переведення та звільнення позивача, а також призначення і припинення виплати допомоги по безробіттю. Записи за період з 02.07.2017 по 24.06.2021 до матеріалів справи не надані.
Останніми дослідженими записами підтверджено прийняття позивача 24.06.2021 на посаду виконавця робіт у ТОВ «БПК Горлохіммаш» та звільнення 31.05.2022 за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України.
Відповідач при призначенні пенсії врахував період 01.09.1989– 30.06.1993 як період навчання, періоди 26.06.1991– 01.09.1991 та 13.07.1992– 10.09.1992 не врахував до пільгового стажу за Списком №1, а період 27.07.1993– 03.11.1993 врахував до страхового стажу без пільгового обчислення.
19.11.2025 ОСОБА_1 звернувся до Пенсійного фонду України із заявою про зарахування зазначених періодів стажу та проведення індексації пенсії із застосуванням коефіцієнта 1,115.
Листом від 02.12.2025 №39166-40918/В-02/8-1000/25 відповідач повідомив, що періоди 26.06.1991– 01.09.1991 та 13.07.1992– 10.09.1992 не враховано при обчисленні коефіцієнта страхового стажу у зв`язку з їх перетином із періодом навчання 01.09.1989– 30.06.1993. Для зарахування зазначених періодів та періоду 27.07.1993– 03.11.1993 до пільгового стажу за Списком №1 відповідач вказав на необхідність подання додаткової довідки відповідно до пункту 20 Порядку №637. У проведенні індексації пенсії із застосуванням коефіцієнта 1,115 відповідач відмовив, посилаючись на те, що дія постанови Кабінету Міністрів України №209 поширюється на пенсії, призначені за зверненнями, що надійшли до 31.12.2024, тоді як заява позивача про призначення пенсії подана 06.11.2025.
Позивач дійшов висновку, що при призначенні пенсії відповідач безпідставно не врахував всі періоди трудової діяльності, як відображені у трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 25.06.1991 року, та не здійснило індексацію призначеної пенсії із застосуванням коефіцієнта 1,115, встановленого пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209, що призвело до заниження спеціального стажу і, відповідно, розміру пенсії, тому звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.
Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.
Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).
Відповідно до статті 4 Закону №1058-IV, законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", «;Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Згідно ст. 5 Закону №1058-IV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо незарахування окремих періодів роботи до страхового та пільгового (спеціального) стажу та відмови у застосуванні коефіцієнта 1,115.
Розглядаючи вимогу позивача про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, викладених у листі від 02.12.2025 №39166-40918/В-02/8-1000/25, суд виходить з такого.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку […].
Відповідно до ч.ч. 1-2, 4 ст. 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
Як визначено абз. 3 ч. 1 ст. 28 Закону № 1058, мінімальний розмір пенсії особам, на яких поширюється дія Закону України "Про підвищення престижності шахтарської праці", та працівникам, зайнятим повний робочий день під землею обслуговуванням зазначених осіб, які відпрацювали на підземних роботах не менш як 15 років для чоловіків та 7,5 року для жінок за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, встановлюється незалежно від місця останньої роботи у розмірі 80 відсотків заробітної плати (доходу) застрахованої особи, визначеної відповідно до ст.40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, але не менш як три розміри прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.
У частині першій статті 8 Закону №1058 встановлено, що відповідно до вказаного Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:
1. пенсія за віком;
2. пенсія по інвалідності;
3. пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно з частиною першою статті 33 Закону №1058 пенсія по інвалідності залежно від групи інвалідності призначається в таких розмірах: особам з інвалідністю I групи - 100 відсотків пенсії за віком; особам з інвалідністю II групи - 90 відсотків пенсії за віком; особам з інвалідністю III групи - 50 відсотків пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27 і 28 зазначеного Закону. 
При цьому, абзац восьмий частини другої статті 33 Закону №1058 встановлює, що непрацюючі особи з інвалідністю II групи, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058, та особи з інвалідністю III групи за їх вибором мають право на призначення пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27 і 28 Закону №1058, за наявності страхового стажу, зазначеного в абзаці першому частини першої статті 28 Закону №1058. 
Відповідно до абзаців першого, третього частини першої статті 28 Закону №1058 мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої таким Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум. 
Згідно з абз.1 ч.1 ст.24 Закону № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. 
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону № 1058). 
За приписами ч. 6 ст. 20 Закону № 1058 страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (ч.12 ст.20 Закону №1058).
Згідно з п.10 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464) страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобовязані сплачувати єдиний внесок.
Зокрема ч.1 ст.4 Закону №2464 встановлено, що платниками єдиного внеску є роботодавці.
Згідно з ч. 2. ст. 25 Закону № 2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.
Податковим кодексом України встановлено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку (п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України).
Згідно з ч.1 ст.16 Закону № 1058 застрахована особа має право, зокрема, отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, у тому числі в письмовій формі.
Несвоєчасна сплата підприємством загальнообовязкових страхових внесків не повинна порушувати конституційні, законні права позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки, обовязок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду та відповідальність за нарахування, утримання та виплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати покладена на роботодавця, який виплачує такі доходи на користь платника податку внаслідок чого несвоєчасна сплата єдиного внеску роботодавцем не може позбавляти працівників підприємства права на зарахування періоду роботи працівника до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а (2а/208/245/16).
Порядок застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 №383, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01.12.2005 за № 1451/11731 (далі - Порядок № 383).
Відповідно до п. 2 Порядку № 383 під повним робочим днем слід уважати виконання робіт в умовах, передбачених Списками, не менше 80 відсотків робочого часу, установленого для працівників даного виробництва, професії чи посади, з урахуванням підготовчих, допоміжних, поточних ремонтних робіт, повязаних з виконанням своїх трудових обовязків.
Згідно з п. 3 Порядку №383 при визначенні права на пенсію по інвалідності на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До посад або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992.
Відповідно до ст. 62 Закону № 1788 та ч. 1 ст. 48 Кодексу Законів про працю України основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
У п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Тобто, зазначеною нормою встановлено, що використання норм постанови № 637 шляхом надання уточнюючих довідок про підтвердження спеціального стажу має місце лише у разі відсутності в трудовій книжці/або відповідних записах до неї відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, або за вислугу років, встановлених для окремих категорій працівників.
Відповідно до абзаців другого і третього частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, щороку збільшується на коефіцієнт, що відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.
У разі відсутності дефіциту коштів Пенсійного фонду для фінансування виплати пенсій у солідарній системі розмір щорічного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, передбачений абзацом другим цієї частини, може бути збільшений, але не повинен перевищувати 100 % показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.
Так, згідно зі статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Судом досліджено трудову книжку серії НОМЕР_2 та встановлено, що окремі періоди трудової діяльності позивача безпосередньо підтверджуються її записами.
Зокрема, щодо періоду з 01.01.2002 по 16.02.2002 встановлено, що записом №21 підтверджено прийняття позивача 05.11.2001 на посаду директора у ПП ВКФ «Твіндіон», а записом №22 від 16.02.2002 - його звільнення за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України. Отже, перебування позивача у трудових відносинах у період з 01.01.2002 по 16.02.2002 включно підтверджується трудовою книжкою.
Водночас наступний запис №23 свідчить про прийняття позивача на роботу лише 02.09.2002. Таким чином, трудова книжка не підтверджує трудову діяльність позивача у період з 17.02.2002 по 01.09.2002.
Отже, у межах заявленого позивачем періоду з 01.01.2002 по 16.08.2002 документально підтвердженим є період з 01.01.2002 по 16.02.2002 включно.
Щодо періоду з 26.06.1989 по 31.08.1989 суд встановив, що трудова книжка не містить записів про трудову діяльність позивача або інший статус, який давав би підстави для зарахування зазначеного періоду до страхового стажу.
Натомість запис №9 датований 26.08.1989 та підтверджує зарахування позивача студентом денного відділення Ждановського гірничо-металургійного інституту на підставі наказу №133-и від 02.08.1989. Отже, трудова книжка не підтверджує заявлений позивачем період з 26.06.1989 по 31.08.1989 як період трудової діяльності.
При цьому сам факт наявності окремих записів про прийняття на роботу та звільнення не є достатнім для автоматичного зарахування до страхового стажу саме тих періодів, які визначені позивачем у позовній заяві, якщо відповідні дати не узгоджуються із записами трудової книжки або такі записи не підтверджують заявлені позивачем межі періоду.
Зокрема, записами №25– 26 підтверджено трудові відносини, що завершилися звільненням 29.10.2004 у зв`язку із закінченням контракту; записом №27 підтверджено прийняття на роботу 01.09.2005; записом №28 - переведення 05.05.2015; записом №29 - прийняття на іншу посаду 05.05.2015; записом №30 - звільнення 30.12.2016. Таким чином, наведені записи самі по собі не підтверджують заявлені позивачем періоди з 01.02.2003 по 30.04.2003, з 01.11.2003 по 30.11.2003, з 03.03.2009 по 30.04.2013 та з 01.04.2014 по 04.05.2015 у межах і тривалості, визначених позивачем.
Аналогічно запис №34 підтверджує прийняття позивача на роботу до ТОВ «БПК Горлохіммаш» 24.06.2021, а запис №35 - звільнення 31.05.2022 за власним бажанням. Отже, трудова книжка підтверджує трудові відносини позивача з 24.06.2021 по 31.05.2022, однак не підтверджує заявлений у позовній заяві період з 01.03.2022 по 31.05.2022 як окремий період, що має бути зарахований понад уже підтверджений період трудових відносин.
За таких обставин суд дійшов висновку, що вимога позивача про зарахування всіх восьми зазначених ним періодів загальною тривалістю 2728 календарних днів не знаходить повного підтвердження матеріалами справи.
Разом з тим незарахування відповідачем до страхового стажу документально підтвердженого періоду роботи позивача з 01.01.2002 по 16.02.2002 включно не відповідає наведеним вимогам законодавства, оскільки зазначений період безпосередньо підтверджується записами трудової книжки.
Щодо застосування коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) 1,115 суд зазначає таке.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 №209 встановлено, що з 01.03.2025 перерахунок пенсій відповідно до частини другої статті 42 Закону №1058-IV проводиться із застосуванням коефіцієнта збільшення 1,115.
Водночас підпунктом 6 пункту 2 постанови №209 передбачено перерахунок пенсій, призначених відповідно до Закону №1058-IV, за зверненнями, що надійшли до 31 грудня 2024 року включно.
Матеріалами справи встановлено, що із заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 звернувся 06.11.2025, а пенсію йому призначено з 22.10.2025.
Отже, ОСОБА_1 не належить до кола осіб, пенсії яких підлягали перерахунку за механізмом, передбаченим підпунктом 6 пункту 2 постанови №209, оскільки його звернення надійшло після 31.12.2024.
При цьому пунктом 1 постанови №209 такий коефіцієнт встановлено як коефіцієнт для проведення перерахунку пенсій відповідно до частини другої статті 42 Закону №1058-IV, а не як загальний коефіцієнт, що підлягає застосуванню до всіх пенсій, призначених у 2025 році.
За таких обставин суд дійшов висновку, що відмова відповідача у застосуванні до пенсії позивача коефіцієнта 1,115 є правомірною, а відповідна частина позовної вимоги задоволенню не підлягає.
Таким чином, вимога про визнання протиправними дій відповідача за листом від 02.12.2025 №39166-40918/В-02/8-1000/25 підлягає частковому задоволенню - у частині незарахування до страхового стажу документально підтвердженого періоду роботи з 01.01.2002 по 16.02.2002 включно. В іншій частині зазначеної вимоги правові підстави для її задоволення відсутні.
Щодо вимоги про визнання протиправними дій щодо покладення на позивача обов`язку подання додаткових довідок для підтвердження періодів роботи за Списком №1.
ОСОБА_1 також просить визнати протиправними дії відповідача щодо покладення на нього обов`язку подання додаткових довідок для підтвердження періодів роботи за Списком №1, у тому числі довідок, виданих органами пенсійного забезпечення держави-агресора російської федерації.
Суд зазначає, що відповідно до пункту 20 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).
У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.
Аналогічний підхід передбачено Порядком застосування Списків №1 і №2, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 №383.
Таким чином, необхідність подання уточнюючої довідки виникає насамперед тоді, коли наявні записи трудової книжки не містять відомостей, необхідних для визначення права особи на пільгове пенсійне забезпечення.
У цій справі судом безпосередньо досліджено записи трудової книжки щодо періодів:
− з 26.06.1991 по 01.09.1991 - прийняття на роботу проходником з повним робочим днем під землею;
− з 13.07.1992 по 10.09.1992 - прийняття на роботу гірничим з повним робочим днем під землею;
− з 27.07.1993 по 03.11.1993 - прийняття на роботу гірником з повним робочим днем під землею.
У кожному з наведених випадків трудова книжка містить відомості про професію ОСОБА_1 та характер роботи, а також реквізити наказів про прийняття та звільнення.
Зокрема, щодо періоду з 27.07.1993 по 03.11.1993 запис №10 прямо містить відомості про роботу гірником з повним робочим днем під землею, а запис №11 підтверджує звільнення 03.11.1993 у порядку переведення відповідно до пункту 5 статті 36 КЗпП України.
Отже, сам по собі факт відсутності у трудовій книжці назви конкретного пункту чи підпункту Списку №1 не означає відсутності в ній відомостей про характер виконуваної роботи. 
При цьому з листа відповідача від 02.12.2025 №39166-40918/В-02/8-1000/25 вбачається вимога надати уточнюючі довідки щодо зазначених періодів роботи.
За встановлених судом обставин така вимога не може бути визнана обґрунтованою лише з посиланням на відсутність уточнюючих довідок, оскільки наявна трудова книжка містить відомості про професії ОСОБА_1 , повний робочий день під землею та відповідні дати роботи.
Разом з тим суд окремо зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач у листі від 02.12.2025 вимагав від позивача подання довідок, виданих органами пенсійного забезпечення російської федерації. Зміст зазначеного листа такої вимоги не містить, а інших належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення відповідачем таких дій суду не надано.
Отже, у цій частині позовна вимога не підтверджена доказами та задоволенню не підлягає.
Щодо вимоги про зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу 2728 календарних днів.
Заявляючи цю вимогу, позивач просить зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу всі вісім визначених ним періодів загальною тривалістю 2728 календарних днів.
Суд зазначає, що похідна вимога про зобов`язання відповідача зарахувати відповідні періоди може бути задоволена лише в частині тих періодів, факт трудової діяльності за якими підтверджений належними доказами.
Як встановлено судом, період з 01.01.2002 по 16.02.2002 включно підтверджується записами №21– 22 трудової книжки.
Водночас період з 26.06.1989 по 31.08.1989 у заявлених позивачем межах трудовою книжкою не підтверджений. Запис №9 від 26.08.1989 свідчить про зарахування позивача студентом денного відділення, а не про його трудову діяльність.
Інші заявлені позивачем періоди також не можуть бути зараховані саме у визначених ним межах, оскільки наявні записи трудової книжки не підтверджують відповідних дат початку трудових відносин.
Зокрема, запис №26 підтверджує звільнення 29.10.2004 у зв`язку із закінченням контракту, однак наступний запис №27 свідчить про прийняття на роботу лише 01.09.2005. Записи №27– 30, у свою чергу, не підтверджують заявлений позивачем період з 01.04.2014 по 04.05.2015 у повному обсязі, оскільки містять інші дати початку відповідних трудових відносин.
Щодо періоду з 01.03.2022 по 31.05.2022 суд враховує, що запис №34 підтверджує прийняття ОСОБА_1 на роботу 24.06.2021, а запис №35 - звільнення 31.05.2022. Отже, заявлений період з 01.03.2022 по 31.05.2022 охоплюється підтвердженим трудовим періодом, однак питання його зарахування має вирішуватися з урахуванням усього періоду трудових відносин, а не як окремого самостійного періоду понад нього.
За таких обставин суд не вбачає правових підстав для зобов`язання відповідача зарахувати саме 2728 календарних днів, оскільки така тривалість стажу сформована позивачем на підставі періодів, частина яких не підтверджена трудовою книжкою у заявлених межах.
Водночас підлягає зобов`язанню зарахувати до страхового стажу підтверджений трудовою книжкою період роботи позивача з 01.01.2002 по 16.02.2002 включно.
Щодо вимоги про зарахування періодів роботи за Списком №1 до спеціального (пільгового) стажу.
Судом встановлено, що трудова книжка серії НОМЕР_2 містить безпосередні записи про виконання позивачем підземних робіт у зазначені ним періоди.
Так, записами трудової книжки підтверджено:
− з 26.06.1991 по 01.09.1991 - роботу проходником з повним робочим днем під землею;
− з 13.07.1992 по 10.09.1992 - роботу гірничим з повним робочим днем під землею;
− з 27.07.1993 по 03.11.1993 - роботу гірником з повним робочим днем під землею.
При цьому щодо першого періоду підставою прийняття є наказ №130-к від 25.06.1991, щодо другого - наказ №168/к від 10.07.1992, щодо третього - наказ №76/к від 19.07.1993. 
Дати звільнення також підтверджені відповідними записами трудової книжки.
Отже, на відміну від висновку відповідача, зазначені записи не залишають без документального підтвердження сам факт виконання позивачем роботи під землею протягом наведених періодів.
Особливо суд звертає увагу на період з 27.07.1993 по 03.11.1993, оскільки запис №10 безпосередньо містить зазначення професії «гірник» та умови роботи «з повним робочим днем під землею», а запис №11 підтверджує припинення трудових відносин 03.11.1993 у порядку переведення. Таким чином, цей період є документально підтвердженим на рівні записів трудової книжки.
Відповідно до Порядку застосування Списків №1 і №2 при визначенні права на пільгове пенсійне забезпечення враховуються відомості про професію або посаду, характер виконуваної роботи та відповідність роботи відповідному Списку. За відсутності необхідних відомостей у трудовій книжці допускається підтвердження спеціального стажу уточнюючою довідкою.
У цьому випадку трудова книжка містить відомості про професії ОСОБА_1 та безпосередньо вказує на виконання роботи повний робочий день під землею. Тому посилання відповідача виключно на необхідність додаткового документального підтвердження не є достатньою підставою для неврахування зазначених періодів без їх належної правової оцінки.
Водночас питання про зарахування зазначених періодів саме у подвійному розмірі підлягає вирішенню із застосуванням законодавства, чинного у відповідні періоди роботи, та з урахуванням конкретного виду підземних робіт і правових підстав для обчислення пільгового стажу.
За встановлених судом обставин відповідач не здійснив належної оцінки зазначених записів трудової книжки щодо всіх трьох періодів, у зв`язку з чим його бездіяльність/відмова у зарахуванні таких періодів як спеціального стажу не відповідає вимогам законодавства. 
Така позиція узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, згідно з яким на особу не може перекладатися тягар доведення достовірності відомостей, зазначених у її трудовій книжці, а записи трудової книжки мають пріоритет перед іншими документами. 
Аналогічний підхід щодо неприпустимості вимоги уточнюючої довідки за наявності належно оформлених у трудовій книжці відомостей про професію зі Списку №1/№2, підземний характер робіт та повний робочий день послідовно застосовується Верховним Судом у справах цієї категорії (постанова від 04.07.2023 у справі №580/4012/19).
Щодо вимоги про перерахунок пенсії.
Вимога про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії є похідною від вимог про зарахування страхового та спеціального стажу.
З огляду на встановлене судом право позивача на зарахування до страхового стажу документально підтвердженого періоду з 01.01.2002 по 16.02.2002 включно, а також необхідність належного вирішення питання щодо зарахування до спеціального стажу підтверджених трудовою книжкою періодів підземної роботи, відповідач зобов`язаний повторно визначити страховий та спеціальний стаж ОСОБА_1 з урахуванням правової оцінки, наданої судом.
Разом з тим підстав для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії саме з урахуванням додаткових 2728 календарних днів судом не встановлено, оскільки така тривалість стажу не підтверджена матеріалами справи у заявленому позивачем обсязі.
Також відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії із застосуванням коефіцієнта 1,115, оскільки, як встановлено вище, дія відповідного механізму індексації за постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 №209 щодо пенсій за Законом №1058-IV пов`язана, зокрема, із зверненнями, що надійшли до 31.12.2024 включно, тоді як ОСОБА_1 звернувся за призначенням пенсії 06.11.2025.
Отже, вимога про перерахунок пенсії підлягає задоволенню лише в частині, яка є безпосереднім наслідком зарахування встановлених судом періодів страхового та спеціального стажу, без застосування коефіцієнта 1,115 та без включення до розрахунку 2728 календарних днів, які позивач просить зарахувати, але які не підтверджені матеріалами справи в повному обсязі.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Дослідивши матеріали позову, положення законодавства України та детально оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на вище зазначене.
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
На підставі наведеного та керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (адреса вул. Саєнка Андрія, 10, м. Фастів, Київська область, 08500 ЄДРПОУ 22933548) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії – задовольнити частково.
2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, викладені у листі від 02.12.2025 №39166-40918/В-02/8-1000/25, у частині незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 01.01.2002 по 16.02.2002 включно, підтвердженого записами трудової книжки серії НОМЕР_2 .
3. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, викладені у листі від 02.12.2025 №39166-40918/В-02/8-1000/25, у частині неврахування до спеціального (пільгового) стажу періодів роботи ОСОБА_1 на підземних роботах, а саме:
з 26.06.1991 по 01.09.1991 - на посаді прохідника з повним робочим днем під землею;
з 13.07.1992 по 10.09.1992 - на посаді гірничого з повним робочим днем на підземній роботі;
з 27.07.1993 по 03.11.1993 - на посаді гірника з повним робочим днем під землею
4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.01.2002 по 16.02.2002 включно, підтверджений записами трудової книжки серії НОМЕР_2 .
5. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до спеціального (пільгового) стажу за Списком №1 ОСОБА_1 періоди роботи на підземних роботах:
з 26.06.1991 по 01.09.1991;
з 13.07.1992 по 10.09.1992;
з 27.07.1993 по 03.11.1993, відповідно до законодавства, що регулює порядок обчислення стажу на підземних роботах та роботах за Списком №1, з урахуванням положень частини третьої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
6. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути питання щодо розміру пенсії по інвалідності ОСОБА_1 з урахуванням зарахованого на виконання цього рішення періоду страхового стажу з 01.01.2002 по 16.02.2002 включно та періодів спеціального (пільгового) стажу, визначених цим рішенням, та здійснити відповідний перерахунок пенсії відповідно до вимог законодавства.
7. У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
8. Надіслати учасникам справи (їх представникам) копію судового рішення в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 251 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.