ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.08.2026 м.Дніпро 
Справа № 908/375/26

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Кошлі А.О. (доповідач), суддів: Демчини Т.Ю., Стефанів Т.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду Запорізької області від 155.05.2026 по справі 908/375/26 (суддя Боєва О.С.)
за позовом Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» 
до відповідача Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»
про стягнення суми 324224,05 грн
ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад змісту рішення господарського суду першої інстанції:
Акціонерне товариство «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» звернулося до Господарського суду Запорізької області із позовом про стягнення з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» АТ «НАЕК «Енергоатом» суми 324 224,05 грн, в тому числі: 21 833,67 грн – 3% річних, 61 678,91 грн – інфляційних нарахувань, 240 711,47 грн – пені, які нараховані за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором № 11008/21/19-121-08-21-10391 від 29.06.2021.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язання щодо своєчасної оплати виконаних позивачем робіт за вказаним договором на суму 253 440,00 грн, яка була стягнута рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.07.2024 у справі № 908/1172/24 та перерахована на рахунок позивача в межах виконавчого провадження з примусового виконання вказаного рішення. У зв`язку із простроченням грошового зобов`язання позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 6.2 договору нараховані та заявлені до стягнення 3% річних, інфляційні втрати та пеня.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 15.05.2026 позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» АТ «НАЕК «Енергоатом» на користь Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» суму 21 768 грн 16 коп. – 3% річних, суму 61 678 грн 91 коп. інфляційних втрат та суму 48 142 грн 29 коп. пені. У задоволенні іншої частини позову – відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивача суму 3 889 грн 90 коп. витрат зі сплати судового збору та суму 8 998 грн 18 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.07.2024 у справі № 908/1172/24, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 22.01.2025, з відповідача на користь позивача стягнуто 253 440,00 грн заборгованості за договором № 11008/21/19-121-08-21-10391 від 29.06.2021. Зобов`язання відповідача з погашення вказаної заборгованості фактично виконано 04.12.2025 (частина основного боргу в сумі 131 392,45 грн) та 27.01.2026 (залишок основного боргу в сумі 122 047,55 грн), коли кошти надійшли з рахунку боржника на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.
Суд першої інстанції зазначив, що незалежно від того, що стало причиною відсутності у боржника необхідної суми грошей, це не звільняє його від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України. Нарахування у вигляді інфляційних втрат та 3% річних не є штрафними санкціями і підлягають стягненню незалежно від вини боржника. Суд здійснив власний перерахунок стягуваних сум з урахуванням встановлених дат фактичного виконання зобов`язання.
Щодо доводів відповідача про нікчемність правочинів на підставі ч. 2 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», суд першої інстанції зазначив, що обставини укладення та виконання умов договору, виконання позивачем робіт та прийняття їх відповідачем без зауважень були досліджені та встановлені судом у рамках справи № 908/1172/24, рішення в якій набрало законної сили, а тому не підлягають доказуванню в межах даної справи відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України. Суд відхилив доводи відповідача про нікчемність правочинів, зазначивши, що сторони не можуть в іншій справі оспорювати обставини, які вже були предметом судового дослідження та оцінки в попередній справі між тими ж сторонами.
Посилання відповідача на форс-мажорні обставини суд також відхилив, зазначивши, що відповідачем не надано доказів на підтвердження виникнення форс-мажорних обставин, що об`єктивно унеможливили виконання даного конкретного зобов`язання, а також доказів повідомлення позивача про настання таких обставин. Водночас суд зменшив розмір пені на 80%, стягнувши з відповідача пеню в розмірі 48 142,29 грн замість заявлених 240 711,47 грн, з урахуванням того, що АТ «НАЕК «Енергоатом» є об`єктом державної власності стратегічного значення, а місцезнаходження філії перебуває в тимчасовій окупації.
Не погодившись з рішенням Господарського суду Запорізької області від 15.05.2026, Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 15.05.2026 у справі № 908/375/26 та ухвалити нове рішення про відмову АТ «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» у задоволенні позовних вимог. Рішення оскаржується в частині задоволених позовних вимог.

Зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги 
Скаржник вважає рішення незаконним і необґрунтованим в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення 21 768,16 грн 3% річних, 61 678,91 грн інфляційних втрат, 48 142,29 грн пені та 8 998,18 грн витрат на правничу допомогу, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи. Апеляційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини 1 статті 277 ГПК України.
Скаржник зазначає, що між позивачем та відповідачем укладений договір № 11008/21/19-121-08-21-10391 від 29.06.2021 на виконання проектних робіт для Запорізької АЕС. Місцем провадження господарської діяльності та місцем реєстрації ВП ЗАЕС є місто Енергодар Запорізької області, вул. Промислова, 133. Додаткова угода № 4 від 18.02.2022 та Акт № 5 здачі-приймання виконаних робіт від 19.12.2022 на суму 253 440,00 грн з ПДВ оформлені між позивачем та ВП ЗАЕС, податковою адресою якого була та залишається тимчасово окупована територія України – місто Енергодар Запорізької області.
Скаржник посилається на те, що згідно з наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376 Енергодарська міська територіальна громада Василівського району Запорізької області тимчасово окупована російською федерацією з 04.03.2022, що є загальновідомим фактом і не потребує доказування у силу ст. 75 ГПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. Згідно з ч. 2 ст. 13-1 цього Закону переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та навпаки заборонено. Скаржник стверджує, що позивач з березня по грудень 2022 року не мав права виконувати будь-які роботи відповідачу, зареєстрованому на окупованій території, та не мав права переміщувати результати цих робіт. Відтак, додаткова угода № 4 від 18.02.2022 та Акт № 5 здачі-приймання виконаних робіт від 19.12.2022 є нікчемними, тобто розглядаються як такі, що юридично не мали місця та не створили будь-яких правових наслідків.
Скаржник посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, згідно з якою за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Також скаржник посилається на постанову Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, в якій підтверджено поширення положень ст. 13-1 Закону на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, на підставі загальновідомого факту окупації таких територій, за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
Скаржник зазначає, що зазначений факт нікчемності правочинів судом першої інстанції досліджено не було та не надано йому відповідної правової оцінки, що спричинило ухвалення по суті неправомірного рішення. В порушення вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду щодо спірних правовідносин та не застосував положення ч. 2 ст. 13 та ч. 2 ст. 13-1 Закону, неправомірно відхилив доводи відповідача про нікчемність правочинів та відсутність у позивача права на отримання грошових коштів за виконані роботи. Враховуючи відсутність у позивача права на отримання заявлених до стягнення грошових коштів та відсутність у відповідача кореспондованого зобов`язання їх сплачувати, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Позиція учасників справи, викладена у відзиві на апеляційну скаргу
Акціонерне товариство «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» подало відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги АТ «НАЕК «Енергоатом» та вважає її необґрунтованою, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, посилаючись на наступне:
Позивач зазначає, що апеляційна скарга фактично зводиться до одного доводу – недійсності правовідносин, при цьому скаржником не наводяться будь-які заперечення з приводу визначення періодів прострочення, визначення сум грошового зобов`язання, проведених розрахунків тощо.
Позивач вважає, що положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не поширюються на відповідача як учасника спірних правовідносин, оскільки предметом спору є стягнення грошових коштів з відповідача, юридична адреса якого – місто Київ, на користь позивача, юридична адреса якого – місто Харків. Визначення відповідача в особі філії жодним чином не впливає на суть виниклих правовідносин, оскільки недопустимою є самостійна і безпосередня участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, що суперечить цивільно-правовій природі філії як складової частини юридичної особи.
Крім того, позивач зазначає, що скаржник безпідставно замовчує факт створення на підставі наказу від 16.12.2022 № 01-881-н тимчасової адміністрації ВП ЗАЕС із розташуванням у місті Києві, а Акт № 5 здачі-приймання виконаних робіт від 19.12.2022 було підписано вже під час функціонування тимчасової адміністрації ВП ЗАЕС у місті Києві.
Позивач наголошує, що підстави для перевірки доводів апелянта щодо нікчемності Акту № 5 від 19.12.2022 відсутні, оскільки основний борг у розмірі 253 440,00 грн саме на підставі зазначеного акту вже стягнутий з відповідача на користь позивача рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.07.2024 у справі № 908/1172/24, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи. Суд у справі № 908/1172/24, стягуючи основну заборгованість, визнав Акт № 5 належним доказом виконання робіт, який є підставою для оплати. При цьому з постанови суду апеляційної інстанції у справі № 908/1172/24 вбачається, що на підстави, передбачені ч. 2 ст. 13 Закону, апелянт у апеляційній скарзі у тій справі не посилався. Відповідно до принципу правової визначеності та принципу res judicata сторони не можуть в іншій справі оспорювати обставини, які вже були предметом судового дослідження та оцінки.
Додатково позивач звертає увагу суду на постанову Верховного Суду від 01.04.2026 у справі № 280/5808/23, в якій Верховний Суд зазначив, що законодавець розмежовує різні види тимчасово окупованих територій залежно від способу та моменту їх визначення, і для застосування обмежень, передбачених ст. 13 Закону, необхідним є не лише факт визнання відповідної території тимчасово окупованою, а й наявність окремого рішення Кабінету Міністрів України про поширення на неї відповідних обмежень. Рішення Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій про визнання території тимчасово окупованою саме по собі не може замінювати рішення Кабінету Міністрів України про введення обмежень, передбачених ст. 13 Закону, оскільки зазначені рішення мають різну правову природу, приймаються різними суб`єктами владних повноважень та тягнуть відмінні правові наслідки.
Позивач також повідомляє про очікувані витрати, пов`язані із переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 5 000,00 грн витрат на правничу допомогу.
Процесуальні дії суду апеляційної інстанції під час перегляду справи
Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2026 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Кошля А.О., судді: Демчина Т.Ю., Стефанів Т.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду Запорізької області від 155.05.2026 по справі 908/375/26. Витребувано з Господарського суду Запорізької області справу № 908/375/26. Розгляд справи вирішено здійснювати у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
10.06.2026 матеріали справи №908/375/26 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені в апеляційному порядку
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.07.2024 у справі №908/1172/24 задоволено позов Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» про стягнення з відповідача: Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» суми 253440,00 грн заборгованості за договором № 11008/21/19-121-08-21-10391 від 29.06.2021. Стягнуто з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» суму 253440,00 грн основного боргу, суму 3041,28 грн судового збору, суму 4000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Зі змісту мотивувальної частини вищезазначеного рішення, зокрема, слідує, що відповідач в порушення умов договору та чинного законодавства оплату вартості виконаних робіт у визначений у договорі строк не здійснив. Заборгованість відповідача перед позивачем за виконані за договором роботи складає 253 440,00 грн. Факт виконання позивачем робіт за договором та розмір заборгованості за виконані роботи відповідачем не заперечується. На день розгляду спору відповідач доказів оплати за надані послуги суду не надав. Суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 253 440,00 грн основного боргу є обґрунтованими та документально підтвердженими.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 22.01.2025 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» залишено без задоволення. Рішення Господарського суду Запорізької області від 10.07.2024 у справі № 908/1172/24 залишено без змін. 
Стягнуто з АТ «НАЕК «Енергоатом» в особі філії Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» АТ «НАЕК «Енергоатом» на користь АТ «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» 2000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.
30.01.2025 господарським судом виданий відповідний наказ про примусове стягнення.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 17.02.2025 у задоволенні заяви АТ «НАЕК «Енергоатом» про відстрочення виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 10.07.2024 у справі № 908/1172/24 відмовлено.
Постановою головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 24.02.2025 відкрито виконавче провадження № 77274102 з примусового виконання наказу Господарського суду Запорізької області № 908/1172/24 від 30.01.2025. 
Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 24.02.2025 (копія додана до відзиву, арк.с. 104) виконавче провадження №77274102 з примусового виконання наказу № 908/1172/24 від 30.01.2025 приєднано до зведеного виконавчого провадження № 74403832. 
АТ «НАЕК «Енергоатом» було перераховано на рахунок Шевченківського ВДВС у м. Києві КМУ МУЮ грошові кошти на погашення заборгованості за зведеним виконавчим провадженням № 74403832, а саме: за платіжною інструкцією № 7567 від 04.12.2025 суму 173923001,39 грн, за платіжною інструкцією № 550 від 27.01.2026 суму 169211251,20 грн (в тому числі виконавчий збір 10%). Копії вказаних платіжних інструкцій додані відповідачем до відзиву (арк.с. 98-99). 
Шевченківським відділом державної виконавчої служби у м.Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України здійснено перерахування на рахунок Акціонерного товариства «Харківський НАУ» (код утримувача 14078902) за платіжною інструкцією № 353 від 14.01.2026 суми 140 433,73 грн та за платіжною інструкцією №1653 від 02.02.2026 суми 122 047,55 грн (арк.с. 68, 69). У призначенні платежів вказані реквізити виконавчого документа: № 908/1172/24 від 30.01.2025 та номер виконавчого провадження: ВП № 77274102.
За прострочення відповідачем грошового зобов`язання щодо оплати заборгованості в сумі 253 440,00 грн позивачем на підставі ст. 625 ЦК України та п. 6.2 Договору нараховано та заявлено до стягнення до стягнення з відповідача суму 21833,67 грн – 3% річних, суму 61678,91 грн інфляційних втрат та суму 240711,47 грн пені.
Правові підстави та норми права, застосовані судом апеляційної інстанції
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом апеляційного оскарження є рішення Господарського суду Запорізької області від 15.05.2026 у справі № 908/375/26, яким позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 21 768,16 грн 3% річних, 61 678,91 грн інфляційних втрат, 48 142,29 грн пені, 3 889,90 грн витрат зі сплати судового збору та 8 998,18 грн витрат на правничу допомогу.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, правильність наданої їм юридичної оцінки, а також правильність застосування норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.07.2024 у справі № 908/1172/24, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 22.01.2025, стягнуто з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» на користь Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» 253 440,00 грн основного боргу за договором № 11008/21/19-121-08-21-10391 від 29.06.2021.
У межах зазначеної справи суди встановили факт укладення сторонами договору, виконання позивачем проектних робіт, прийняття їх відповідачем без зауважень за актом № 5 від 19.12.2022, настання строку оплати та невиконання відповідачем обов`язку зі сплати 253 440,00 грн.
Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, у господарській, цивільній або адміністративній справі не доказуються під час розгляду іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Водночас згідно із частиною сьомою статті 75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту під час розгляду іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.12.2025 у справі № 910/10365/15 розмежувала фактичні обставини та їх правову оцінку. Фактичними обставинами є конкретні події та факти юридичної дійсності, тоді як висновок про законність, обґрунтованість чи правомірність певної поведінки становить результат застосування норм права до встановлених обставин.
В контексті спірних правовідносин значення рішення у справі № 908/1172/24 не обмежується лише правилами про звільнення від повторного доказування фактів.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно з положеннями ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц зазначила про те, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення Європейського суду з прав людини від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53).
Наразі саме на суди покладено значний обсяг відповідальності за дотримання принципу правової визначеності.
Крім того, в основі принципу юридичної визначеності, як одного з істотних елементів принципу верховенства права, лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.
Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.
Принцип правової визначеності серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Брумареску проти Румунії» від 28 жовтня 1999 року (заява №28342/95).
Поняття «перегляд» охоплює не лише перегляд рішення суду нижчої інстанції судом вищої інстанції в межах однієї справи чи перегляд рішення за нововиявленими обставинами. Європейський суд з прав людини у рішенні від 25 листопада 2021 року у справі «ЦЕНТР «УКРАСА» проти України" (заява № 2836/10) констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що судові рішення у провадженні № 15/140 фактично нівелювали результати провадження № 12/254, що призвело до порушення принципу юридичної визначеності. Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 14 березня 2023 року у cправі № 917/1746/20, Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів від 22 грудня 2022 року у справі № 921/83/19.
Предметом цієї справи є стягнення сум, нарахованих у зв`язку з простроченням виконання того самого грошового зобов`язання, існування та розмір якого вже підтверджені остаточним судовим рішенням у справі № 908/1172/24. 
Відтак, повторна оцінка правових підстав виникнення основного боргу з висновком про відсутність у відповідача обов`язку сплачувати 253 440,00 грн фактично означала б опосередкований перегляд і нівелювання результатів розгляду справи № 908/1172/24 поза межами встановлених процесуальним законом процедур.
Та обставина, що під час розгляду справи № 908/1172/24 відповідач не посилався на нікчемність відповідних правочинів із наведених ним наразі підстав, не може бути підставою для повторного оспорювання в іншому провадженні існування грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, яке набрало законної сили. Відповідач мав добросовісно та своєчасно реалізувати належні йому процесуальні права і навести всі заперечення проти позову під час розгляду відповідного спору. Використання нового провадження для перегляду обставин, уже встановлених остаточним судовим рішенням, суперечить принципам юридичної визначеності та обов`язковості судового рішення.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що судове рішення у справі № 908/1172/24 було виконано: кошти на погашення присудженої заборгованості перераховані відповідачем у межах зведеного виконавчого провадження, після чого розподілені органом державної виконавчої служби та перераховані позивачеві. Отже, доводи апелянта про відсутність самого основного зобов`язання суперечать не лише обов`язковим висновкам остаточного судового рішення, а й факту його виконання.
Щодо посилання скаржника на статті 13, 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та постанову Верховного Суду у справі № 908/1162/23
Колегія суддів враховує висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, щодо застосування положень статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до територій, тимчасово окупованих у період воєнного стану.
У даній справі питання існування зобов`язання відповідача зі сплати вартості прийнятих проектних робіт уже вирішено остаточним судовим рішенням у справі № 908/1172/24. Постанова Верховного Суду від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23 ухвалена після набрання законної сили рішенням у справі № 908/1172/24, не скасовує його, не змінює встановленого ним обов`язку відповідача та не є процесуальною підставою для перегляду цього рішення в межах іншої справи.
Правовий висновок, сформований у подальшому в іншій справі, підлягає врахуванню під час вирішення подібних правовідносин, проте не може застосовуватися у спосіб, який позбавляє юридичної сили та практичного значення остаточне судове рішення між тими самими сторонами. Саме такий підхід відповідає принципу правової визначеності.
Крім того, у справі № 908/1162/23 предметом оцінки була заборона передання електричної енергії безпосередньо споживачу на тимчасово окупованій території. У цій справі скаржник є юридичною особою, місцезнаходження якої зареєстроване у місті Києві, а філія, в особі якої діє товариство, не є окремою юридичною особою. Саме по собі зазначення у договорі місцезнаходження відокремленого підрозділу в місті Енергодарі не спростовує встановленого у справі № 908/1172/24 факту прийняття відповідачем виконаних проектних робіт та виникнення в юридичної особи обов`язку з їх оплати.
Отже, посилання апелянта на нікчемність додаткової угоди № 4, акта № 5 здачі-приймання виконаних робіт від 19.12.2022 та накладних не може бути підставою для висновку про відсутність основного грошового зобов`язання, підтвердженого остаточним і виконаним судовим рішенням.
Щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат
Згідно статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 зробила такий висновок: «Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу».
Подібний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 98, 99 постанови від 10.09.2025 у справі № 369/13444/20, в якій зазначено: «Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідальність за порушення грошового зобов`язання встановлено статтею 625 ЦК України, згідно з положеннями частини другої якої, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Аналогічні правові висновки вкладені Верховним Судом у постановах від 22.07.2025 у справі №910/4747/24, від 20.05.2025 у справі №916/2098/24.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).
Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (такий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц, №646/14523/15-ц, від 04.10.2019 у справі № 915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі № 908/1379/17 тощо).
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений. Періодом, за який розраховуються інфляційні втрати, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція) (такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08.11.2022 у справі №910/21124/20, від 13.03.2024 у справі № 904/5899/21).
Пунктом 2.3 договору № 11008/21/19-121-08-21-10391 на виконання робіт від 29.06.2021 передбачено оплату виконаних робіт протягом 60 календарних днів з дати підписання акта здачі-приймання виконаних робіт. Оскільки акт № 5 підписано 19.12.2022, останнім днем належного виконання зобов`язання було 17.02.2023, а прострочення розпочалося 18.02.2023.
Місцевий господарський суд обґрунтовано врахував, що перерахування коштів боржником на рахунок органу державної виконавчої служби в межах виконавчого провадження є виконанням обов`язку перед стягувачем з моменту надходження коштів на відповідний рахунок органу ДВС, оскільки державний виконавець приймає та розподіляє їх в інтересах стягувача (постанова Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 910/3600/22). Тому суд правильно визначив датами часткового та остаточного виконання грошового зобов`язання 04.12.2025 і 27.01.2026, а не дати подальшого перерахування розподілених коштів на рахунок позивача.
Здійснивши власний перерахунок, місцевий господарський суд правильно встановив, що за загальний період прострочення з 18.02.2023 до 26.01.2026 включно з відповідача підлягають стягненню 21 768,16 грн трьох процентів річних, з яких:
- 21 226,47 грн, нарахованих на суму основного боргу 253 440,00 грн за період з 18.02.2023 до 03.12.2025 включно, тобто до дня, що передував частковому погашенню боргу 04.12.2025; 
- 541,69 грн, нарахованих на залишок основного боргу 122 047,55 грн за період з 04.12.2025 до 26.01.2026 включно, тобто до дня, що передував остаточному погашенню боргу 27.01.2026. 
Тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги про стягнення трьох процентів річних у сумі 21 768,16 грн, а в іншій частині цих вимог відмовив.
За результатами перевірки розрахунку інфляційних втрат місцевий господарський суд установив, що на суму боргу 253 440,00 грн за період із березня 2023 року до листопада 2025 року їх розмір становить 63 119,69 грн, а на залишок боргу 122 047,55 грн за період із грудня 2025 року до січня 2026 року - 1 100,14 грн, загалом - 64 219,83 грн.
Водночас, ураховуючи встановлені статтею 14 ГПК України принцип диспозитивності та межі заявлених позовних вимог, суд не мав правових підстав присуджувати інфляційні втрати в більшому розмірі, ніж просив позивач, а тому правомірно стягнув їх у заявленій сумі 61 678,91 грн.
Апелянт не надав контррозрахунку та не навів конкретних заперечень щодо визначених судом періодів, сум боргу й результатів проведених розрахунків.
Щодо пені
В силу ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до пункту 6.2 Договору за порушення строків оплати виконаних робіт Замовник сплачує Підряднику пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період нарахування пені. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь час прострочення виконання зобов`язання. 
Перевіривши розрахунок з урахуванням установлених дат часткового й остаточного погашення боргу та обмеження розміру пені подвійною обліковою ставкою Національного банку України, місцевий господарський суд правильно встановив обґрунтованість заявленої до стягнення пені у сумі 240 711,47 грн.
Водночас, урахувавши стратегічне значення діяльності відповідача для економіки та безпеки держави, тимчасову окупацію міста Енергодара, відсутність доказів заподіяння позивачу збитків, а також співвідношення заявленої пені із сумою основного боргу, суд першої інстанції на підставі частини третьої статті 551 ЦК України зменшив її розмір на 80 % - до 48 142,29 грн.
Таке зменшення не звільняє відповідача від відповідальності, забезпечує розумний баланс інтересів сторін і не перетворює неустойку на надмірний тягар для боржника. Доводів щодо неправильного застосування судом частини третьої статті 551 ЦК України або неспівмірності визначеного до стягнення розміру пені апеляційна скарга не містить.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу
Апелянт зазначає про незгоду зі стягненням 8 998,18 грн витрат на професійну правничу допомогу, однак окремих мотивів щодо порушення судом норм статей 123, 126, 129 ГПК України, недостовірності поданих позивачем доказів або неправильності пропорційного розподілу цих витрат в апеляційній скарзі не наводить.
Матеріалами справи підтверджується надання позивачу професійної правничої допомоги на підставі договору № 04-22 від 05.08.2022, протоколу погодження фіксованого гонорару та акта про надання правничої допомоги № 49 від 06.04.2026. Визначений судом розмір витрат є пов`язаним із розглядом справи, документально підтвердженим та пропорційним розміру задоволених позовних вимог. Підстав для його зменшення або відмови у відшкодуванні колегія суддів не встановила.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Запорізької області від 15.05.2026 у справі № 908/375/26 є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним і всебічним з`ясуванням обставин справи та належною оцінкою зібраних у справі доказів.
У справі «Руїз Торіха проти Іспанії», ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р.).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р.» Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Запорізької області від 15.05.2026 у справі № 908/375/26 ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом” не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення. У зв`язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Вирішення питання щодо розподілу судових витрат
Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 5836,03 грн покладаються на скаржника.
Позивач подав заяву про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з апеляційним переглядом справи, у якій просить стягнути з відповідача 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Частинами першою та другою ст.124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Попередній розрахунок судових витрат має бути поданий до суду тієї інстанції, у якій такі витрати понесені або очікуються до понесення, що узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 14.02.2019 у справі № 916/24/18.
Як убачається з матеріалів справи, у відзиві на апеляційну скаргу позивач повідомив, що очікує понести витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000,00 грн. Отже, вимоги щодо попереднього визначення розміру судових витрат позивачем дотримано.
На підтвердження заявлених витрат позивач послався на договір про надання правничої допомоги № 04-22 від 05.08.2022, укладений між Акціонерним товариством «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» і адвокатом Барчук Алєсею Вікторівною, а також подав протокол погодження розміру гонорару адвоката від 09.06.2026 та акт про надання правничої допомоги № 54 від 03.07.2026.
За умовами Договору № 04-22 від 05.08.2022 (з урахуванням Додаткової угоди №2 від 21.08.2023 за змістом якої сторони дійшли згоди слова «Правова допомога» у всіх відмінках замінити словами «правнича допомога» у відповідному відмінку), Адвокат зобов`язався здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги Клієнту на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а Клієнт зобов`язався оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
У протоколі від 09.06.2026 сторони погодили, що у зв`язку з оскарженням відповідачем рішення Господарського суду Запорізької області від 15.05.2026 у справі № 908/375/26 адвокат надає позивачу правничу допомогу під час апеляційного перегляду справи. Розмір гонорару визначено у фіксованій сумі 5 000,00 грн.
Згідно з актом № 54 від 03.07.2026 адвокат надала, а клієнт прийняв професійну правничу допомогу, яка полягала у підготовці та поданні відзиву на апеляційну скаргу АТ «НАЕК «Енергоатом» на рішення Господарського суду Запорізької області від 15.05.2026 у справі № 908/375/26. Вартість цієї допомоги становить 5 000,00 грн.
Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи такі витрати підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат учасник справи подає детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Колегія суддів враховує, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 ГПК України). Аналогічний правовий висновок викладено в постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).
Отже, договір, протокол погодження гонорару й акт про надання правничої допомоги у сукупності підтверджують факт надання позивачу професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, її зміст і вартість.
Відповідач подав заперечення щодо розміру заявлених витрат, у яких просить зменшити їх до мінімально можливого розміру. На обґрунтування заперечень відповідач посилається на незначну складність справи та обсяг доказів, сталість правової позиції позивача, розгляд справи без виклику сторін у порядку письмового провадження, відсутність публічного інтересу, а також наявність інших однотипних спорів між сторонами.
За частинами четвертою - шостою статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаної адвокатом роботи, часом, витраченим на її виконання, обсягом наданих послуг, ціною позову і значенням справи для сторони. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до статті 30 Закону №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
У постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: «Гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону №5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу».
Отже, визначений сторонами розмір гонорару є фіксованим.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Судом апеляційної інстанції при розгляді клопотання представника відповідача про розподіл судових витрат взято до уваги складність справи та наданих адвокатом послуг; час, витрачений адвокатом на надання послуг, обсяг наданих адвокатом послуг.
Посилання відповідача на письмовий порядок розгляду справи не спростовує факту надання правничої допомоги, оскільки заявлена до розподілу сума стосується підготовки та подання відзиву на апеляційну скаргу, а не участі адвоката в судових засіданнях.
Підготовка відзиву передбачає опрацювання доводів апеляційної скарги, перевірку матеріалів справи, формування правової позиції щодо наведених апелянтом підстав оскарження та викладення відповідних заперечень. Сталість позиції позивача або наявність інших спорів між тими самими сторонами не виключає необхідності аналізу змісту конкретної апеляційної скарги та підготовки процесуального документа саме у цій справі.
Сама собою типовість правовідносин не є достатньою підставою для зменшення витрат. Відповідач не здійснив порівняння відзивів або обсягу виконаної адвокатом роботи в наведених ним справах, не довів їх повної тотожності та не подав інших доказів того, що погоджений сторонами гонорар у сумі 5 000,00 грн не відповідає обсягу фактично наданої допомоги.
Відсутність публічного інтересу до справи є лише одним із критеріїв оцінки судових витрат і сама собою не свідчить про їх неспівмірність. При цьому заявлена сума не є явно надмірною з огляду на зміст наданої допомоги та значення результату апеляційного перегляду для позивача.
Відповідач, стверджуючи про завищення витрат, не зазначив, який саме розмір вважає співмірним, не навів відповідного розрахунку та не подав доказів на підтвердження того, що сума 5 000,00 грн істотно перевищує розумну вартість наданої у цій справі правничої допомоги. Загальні посилання на нескладність і типовість спору не доводять неспівмірності витрат у розумінні частини шостої статті 126 ГПК України.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн пов`язані з апеляційним переглядом справи, підтверджені належними доказами, відповідають критеріям реальності, необхідності, розумності та співмірності. Підстав для їх зменшення за наведеними відповідачем аргументами не встановлено.
Оскільки апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, витрати Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції підлягають покладенню на апелянта та стягненню з нього на користь позивача в заявленому розмірі 5 000,00 грн.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду Запорізької області від 155.05.2026 по справі 908/375/26 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 155.05.2026 по справі 908/375/26 – залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (код ЄДРПОУ: 24584661, місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд.3) на користь Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» (код ЄДРПОУ: 14078902, місцезнаходження: 61005, м. Харків, просп. Героїв Харкова, буд.10/12) витрати на професійну правничу допомогу під час апеляційного провадження у розмірі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 коп.).
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.
Головуючий суддя А.О. Кошля

Суддя Т.Ю. Демчина

Суддя Т.В. Стефанів