ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2026 року 
м. Київ
справа № 812/1365/17
адміністративне провадження № К/9901/61251/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,
суддів - Юрченко В.П., Яковенка М.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргу Головного управління ДПС у Луганській області
на рішення Луганського окружного адміністративного суду 31.01.2018 (суддя: Кисельова Є.О.)
та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду 19.06.2018 (судді: Ястребова Л.В., Гайдар А.В., Сіваченко І.В.)
у справі № 812/1365/17
за позовом Приватного підприємства «Лис-Авто-Транс»
до Головного управління ДПС у Луганській області
про скасування податкових повідомлень-рішень, - 
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2017 року Приватне підприємство «Лис-Авто-Транс» (далі - позивач, ПП «Лис-Авто-Транс») звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у Луганській області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Луганській області, податковий/контролюючий орган), в якому просило суд скасувати податкові повідомлення-рішення від 01.08.2017:
1) № 0000881409, яким застосовано до позивача суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) або пені за порушення термінів розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності у сумі 3185,27 грн.;
2) № 0000891409 яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) або пені за порушення термінів розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності у сумі 1 285 979,11 грн. 
В обґрунтування заявлених вимог позивач наголосив на протиправності оскаржуваних податкових рішень, оскільки в даному випадку, між позивачем та нерезидентом мало місце припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, виходячи з того, що предметом договору є перевезення пасажирів та продаж квитків, а відтак кінцевою метою кожної сторони договору було не набуття права власності на товару чи послуги, а виключно отримання грошової винагороди за надані послуги. 
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 31.01.2018, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 19.06.2018, позов задоволено, скасовано податкові повідомлення-рішення від 01.08.2017 № 0000881409 та № 0000891409.
Не погоджуючись із судовими рішеннями першої та апеляційної інстанції податковий орган звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В доводах касаційної скарги скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права та порушено принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору.
Скаржник, посилаючись на висновки акта перевірки, зазначив, що в порушення вимог п. 4 ст. 3 Закону України «Про регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності» від 23.12.1998 № 351-ХІУ позивач не повідомив податковий орган протягом 5 робочих днів з дня підписання акта або іншого документа, що засвідчує надання послуг, про факт здійснення експорту послуг при виконанні бартерних операцій на ту частину агентського договору, яка передбачає еквівалентний обмін послугами.
Також податковий орган зауважує, що відповідно до вимог п. 2 Постанови Правління Національного банку України «Про врегулювання ситуації на валютному ринку України» від 20.08.2014 № 515 та постанови Правління Національного банку України «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» від 01.12.2014 № 758 в період з 29.08.2014 по 03.03.2015 було встановлено заборону щодо зарахування зустрічних однорідних вимог по експортним контрактам зовнішньоекономічної діяльності, з огляду на що проведення взаємозаліку зустрічних однорідних вимог між ПП «Лис-Авто-Транс» і ООО «РАЛ» ГУП «Мосгортранс» під час виконання агентських договорів чинним валютним законодавством було обмежено.
Додає, що суд апеляційної інстанції посилаючись на те, що позивач є суб`єктом господарювання, який звільнений від відповідальності за порушення вимог валютного законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності, оскільки для такого звільнення достатньо лише факту здійснення діяльності на території проведення антитерористичної операції, не врахував, що у відповідності до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» обов`язковими підставами для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань, визначених відповідно до Закону України № 185/94-ВР є знаходження суб`єкта господарювання на території проведення антитерористичної операції та наявність сертифікату Торгово-промислової палати України, який і підтверджує наявність обставин непереборної сили (форс мажору).
Скаржник пояснює, що наявність сертифікатів, які засвідчували би форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань, визначених Законом України «Про порядок розрахунків в іноземній валюті» по кожному окремому договору, контракту, угоді, тощо в матеріалах справи відсутні, що свідчить про правомірність застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Донецького апеляційного адміністративного суду від 23.11.2016 у справі № 805/3240/16-а.
Крім зазначеного, відповідач у касаційній скарзі звертаючи увагу суду апеляційної інстанції, зазначив, що суд першої інстанції скасовуючи податкове повідомлення-рішення від 01.08.2017 № 0000881409, яким визначено пеню за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД у сумі 3185,27 грн. не розглянув ні заперечення позивача проти податкового повідомлення-рішення, ні доводи відповідача щодо законності його прийняття, а відтак у рішенні від 31.01.2018 суд першої інстанції не виклав свою позицію щодо правомірності прийнятого відповідачем вказаного податкового рішення, як наслідок не навів обґрунтованості доводів «незаконності» прийняття контролюючим органом оскаржуваного рішення. 
Позивач надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому просив таку скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін. Позивач зауважив на дотримання судами попередніх інстанцій при ухвалені судових рішень норм матеріального та процесуального права при скасуванні податкових повідомлень-рішень, оскільки, в даному випадку, між позивачем та нерезидентом мало місце припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, зважаючи на те, що предметом договору було перевезення пасажирів та продаж квитків, як наслідок кінцевою метою кожної зі сторін було не набуття права власності на товар чи послугу, а виключно отримання грошової винагороди за надані послуги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що Приватне підприємство «Лис-Авто-Транс», ідентифікаційний код юридичної особи 35389266, є юридичною особою; місцезнаходження юридичної особи: 93120, 93120, Луганська область, м. Лисичанськ, пр. Леніна, б. 115 кв. 184; основний вид діяльності є 49.31 Пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення.
Перебуває на обліку в ДПІ у м. Лисичанську Головного управління ДФС у Луганській області, як платник податків. (т. 1 а.с. 17-18).
10.02.2017 на адресу ПП «Лис-Авто-Транс» податковим органом направлено запит за вих. № 84/10/12-32-14-01-09 про надання інформації та її документального підтвердження (копії первинних, бухгалтерських та інших документів), необхідних для здійснення контролю за своєчасністю рахунків за експортними, імпортними операціями станом на 31.12.2015, у зв`язку із отриманими повідомленнями уповноважених банків про порушення законодавчо встановлених строків розрахунків за зовнішньоекономічними операціями (т. 1 а.с. 208-209, т. 2 а.с. 79-81), та 13.06.2017 за вих. № 1161/10/12-32-14-09-01 щодо забезпечення надання всіх необхідних документів, що належать або пов`язані з предметом, призначеної документальної перевірки у відповідності до наказу ГУ ДФС у Луганській області від 12.06.2017 № 354 (т. 1 а.с. 214).
На запити, позивачем надано відповіді та пояснення від 17.03.2017 за вих. № 20/03 (т. 1 а.с. 210-213).
Податковим органом з 22.06.2017 по 29.06.2017, на підставі наказу від 12.06.2017 за №354, підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ПП «Лис-Авто-Транс» з питань дотримання вимог валютного законодавства по зовнішньоекономічним договорам від 15.01.2014 № НВ-Н-16/14 за період з 01.01.2014 по 30.06.2015, від 01.04.2014 № КР-50/0414 за період з 01.01.2014 по 30.06.2015, від 28.11.2014 № НВ-Н-16/14 за період з 01.11.2014 по 30.06.2015, за наслідками якої складено акт перевірки від 06.07.2017 № 182/12-32-14-09-07-35389266 (т. 1 а.с. 187-199), яким встановлено порушення ПП «Лис-Авто-Транс» вимог:
1) статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23.09.1994 № 185/94-ВР;
2) пункту 4 статті 3 Закону України «Про регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності» від 23.12.1998 № 351-ХІУ.
На підставі акту перевірки від 06.07.2017 прийняті податкові повідомлення-рішення від 01.08.2017:
1) № 0000881409, яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) або пені за порушення термінів розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності у сумі 3185,27 грн.;
2) № 0000891409 яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) або пені за порушення термінів розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності у сумі 1 285 979,11 грн. (т. 1 а. с. 240-243).
Позивачем надані заперечення на акт перевірки та за результатами розгляду заперечень Головне управління ДПС у Луганській області листом від 31.07.2017 № 2002/10/12-32-14-02-12 повідомило позивача, що висновки акту документальної позапланової невиїзної перевірки від 06.07.2017 № 182/12-32-14-09-07-353489266 залишено без змін. (т. 1 а.с. 222-236).
Крім того, як встановлено судами попередніх інстанцій та свідчать матеріали справи 15.01.2014, 01.04.2014 та 28.11.2014 між позивачем та ООО «Русские автобусные линии» укладено договори № КР-50/0114, № КР-50/0414 та № НВ-Н-16/14, згідно умов яких ПП «Лис-Авто-Транс» (Принципал) надає для перевезень пасажирів та багажу автобуси, а ООО «Русские автобусные линии» (Агент) зобов`язується виконувати попередній та поточний продаж у касах автовокзалу, через інтернет, пасажирам перевізних документів (білетів та багажних квитанцій) на проїзд та перевезення багажу в автобусах ПП «Лис-Авто-Транс» по затвердженим тарифам та надати інфраструктуру автостанції «Новоясенівська», розташованої за адресою: вул. Новоясенівський тупік, для посадки та висадки пасажирів, надання їм залу очікування та інших послуг (т. 1 а.с. 19-34, 54-69).
Із змісту договорів, вбачається, що сума винагороди Агента за диспетчерсько-касове обслуговування Принципала визначається із розрахунку 20 (двадцять) % від грошових коштів, отриманих від реалізації квитків пасажирам та 50 (п`ятдесят) % грошових коштів, отриманих від реалізації пасажирами багажних квитанцій на перевезення багажу, у т.ч. ПДВ 18 (вісімнадцять) відсотків.
Оплата послуг здійснюється шляхом отримання Агентом своєї винагороди із грошових коштів, отриманих від реалізації перевізних документів. Умови оплати: після утримання своєї винагороди Агент перераховує на розрахунковий рахунок Принципала 80 (вісімдесят) % грошових коштів, отриманих від реалізації квитків пасажирам та 50 (п`ятдесят) % грошових коштів, отриманих від реалізації пасажирами багажних квитанцій на перевезення багажу. У разі застосування до Принципалу штрафних санкцій згідно вказаних договорів, сума штрафних санкцій також утримується із грошових коштів, що підлягають перерахуванню Принципалу. При продажу квитків Принципалом або за його дорученням третіми особами за межами автовокзалу, Принципал сплачує Агенту автовокзальний збір у розмірі 50 (п`ятдесят) % рублів з кожного проданого білету пасажирам, перевезеним Принципалом за звітний період. Автовокзальний збір утримується Агентом (у тому числі за перевезення пасажирів, які мають право на пільговий проїзд) із грошових коштів, що підлягають перерахуванню Принципалу у звітному періоді.
Розрахунки сторін проводяться у наступному порядку: 20 числа поточного місяця Агент виконує платіж за першу половину місяця, остаточний розрахунок за місяць проводиться впродовж 15 днів після повернення підписаного Принципалом акту виконання послуг.
Договори вступають в силу з моменту отримання Принципалом у встановленому законом порядку дозвільної документації на право експлуатації Принципалом маршруту з відправленням від вокзалу та діє до 31.12.2015.
На виконання умов, вказаних договорів, за період з квітня по листопад 2014 року, позивач виконував перевезення пасажирів на загальну суму 2 676 500,00 російських рублів, а ООО «Русские автобусные линии» виконував диспетчерсько-касове обслуговування вищезазначених перевезень на загальну суму 824 380,00 російських рублів.
Факт виконання умов договору підтверджується долученими до матеріалів справи актами здачі-приймання послуг від: 30.04.2014, 31.05.2014, 30.06.2014, 31.07.2014, 31.08.2014, 30.09.2014, 31.10.2014, 30.11.2014 (т. 1 а.с. 35-36, 39, 42, 44, 46, 48, 50, 52, 70, 72, 74, 76, 78, 80, 107, 115, 118, 121, 124, 127, 130, 133).
Розрахунки між Принципалом та Агентом проводились у безготівковій формі на валютний поточний рахунок ПП «Лис-Авто-Транс» - 26000300310079 у ПАТ «Державний ощадний банк», що підтверджується банківськими виписками та меморіальними ордерами на комерційний переказ (т. 1 а.с. 37, 38, 40, 41, 43, 45, 47, 49, 51, 53, 71, 73, 75,77, 79, 81, 83,111, 114, 117, 120, 123, 129).
Вважаючи свої права порушеними, а вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що укладена між позивачем та ООО «Русские автобусные линии» послуга, не є бартерною, надання агентських послуг за договорами від 15.01.2014 № НВ-Н-16, від 01.04.2014 № КР-50/0414, від 28.11.2014 № НВ-Н-61/14 здійснювалася сторонами, як окремі, не пов`язані між собою господарські операції, фактично між сторонами мало місце зарахування зустрічних однорідних вимог, у зв`язку з чим п. 4 ст. 3 Закону України «Про регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності» до цих операцій застосуванню не підлягає, а отже підстав для притягнення позивача до відповідальності у вигляді нарахування пені, передбаченої вказаною нормою Закону України «Про регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності», у відповідача не було.
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині застосованих до позивача порушень вимог п. 4 ст. 3 Закону України «Про регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності», виходив з того, що за своєю юридичною природою бартерний договір - є договором міни, а відтак досліджені агентські договори не є бартерними або договорами зі змішаною формою оплати, а в даному випадку між позивачем та ООО «Русские автобусные линии» мало місце припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, як-то передбачено ст.. 601 Цивільного кодексу України, з огляду на що до даних правовідносин не застосовується п. 4 ст. 3 Закону України «Про регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності».
Щодо порушення позивачем вимог статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23.09.1994 № 185/94-ВР, то суд апеляційної інстанції виходив з того, що ПП «Лис-Авто-Транс» зареєстроване за адресою: 93120, Луганська область, м. Лисичанськ, пр. Леніна, б. 115 кв. 184, у зв`язку з чим, позивач, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 № 1275-р, є суб`єктом господарювання, який перебуває на території здійснення антитерористичної операції, з огляду на що звільняється від відповідальності за порушення вимог валютного законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності, оскільки для такого звільнення достатньо лише факту здійснення діяльності на території проведення антитерористичної операції.
Верховний Суд погоджується з такими висновками суддів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.
Щодо порушення вимог п. 4 ст. 3 Закону України «Про регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності» № 351-XIV, відповідальність за яке передбачена ст. 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», Суд виходить з наступного.
Так, спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері товарообмінних операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності, є Закон України «Про регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності» від 23.12.1998 № 351-XIV (далі - Закон 351-XIV, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ст. 1 цього Закону, товарообмінна (бартерна) операція у галузі зовнішньоекономічної діяльності - це один з видів експортно-імпортних операцій, оформлених бартерним договором або договором із змішаною формою оплати, яким часткова оплата експортних (імпортних) поставок передбачена в натуральній формі, між суб`єктом зовнішньоекономічної діяльності України та іноземним суб`єктом господарської діяльності, що передбачає збалансований за вартістю обмін товарами, роботами, послугами у будь-якому поєднанні, не опосередкований рухом коштів у готівковій або безготівковій формі.
За змістом п/п. 14.1.10 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України бартерна (товарообмінна) операція - це господарська операція, яка передбачає проведення розрахунків за товари (роботи, послуги) у негрошовій формі в рамках одного договору.
Отже, бартерна операція - це господарська операція, яка оформлена бартерним договором; при укладенні бартерного договору та проведенні бартерної операції сторони розглядають обмін товарами, як одну угоду (умови такої угоди передбачають виконання зустрічних зобов`язань, взятих на себе сторонами саме за цією угодою); предметом бартерного договору є обмін товарами (роботами, послугами) між суб`єктами господарювання; однією з істотних умов бартерного договору є загальна вартість товарів (робіт, послуг), яка зазначається в договорі.
Відносини за договором міни регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) (глава 54, §6) та Господарським кодексом України (далі - ГК України) (ст. 293).
У відповідності до статті 293 ГК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність, повне господарське відання чи оперативне управління певний товар в обмін на інший товар. Сторона договору вважається продавцем того товару, який вона передає в обмін, і покупцем товару, який вона одержує взамін.
Відповідно до ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна зі сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін.
Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги).
Положення ГКУ в основному збігаються з відповідними положеннями ЦКУ, з урахуванням таких особливостей:
- ГК України передбачає можливість передачі за договором міни майна не лише у власність, а й у повне господарське відання чи оперативне управління;
- згідно з ч. 4 ст. 293 ГК України, якщо предметом міни є державне або комунальне майно, віднесене законодавством до основних фондів, сторонами договору міни можуть виступати відповідно тільки державні або комунальні підприємства.
Згідно з ст. 716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договори поставки, контрактації або інші договори, елементи яких містяться у договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Предметом договору міни можуть бути не лише товари, а й роботи і послуги. 
Відтак, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків, що договір міни відповідно до ЦК України вважається змішаним. 
Згідно ст. 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає зі суті змішаного договору. 
Тобто, до договору міни можуть застосовуватися положення не лише договорів купівлі-продажу, поставки, контрактації, а й договорів про виконання робіт (підряду) та договорів про надання послуг (перевезення, зберігання, довірче управління майном тощо), оскільки предметом договору міни можуть бути всі речі, крім вилучених із цивільного обороту або обмежених у цивільному обороті.
Договір міни є двостороннім, оскільки кожна із сторін міни має певні зобов`язання на користь іншої і вважається боржником та кредитором одночасно. Цей договір консенсуальний, оскільки вважається укладеним з моменту досягнення згоди за всіма істотними умовами, та оплатним, бо при передачі товару кожна із сторін має отримати від другої зустрічне надання у вигляді товару. Сторони зобов`язуються передати одна одній відповідний товар, у принципі економічно еквівалентний. Цей договір можна вважати каузальним, тому що мета укладення договору міни чітко визначена-набуття права власності на річ.
Таким чином, судова колегія погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що бартерний договір - це договір, відповідно до умов якого суб`єктами господарювання здійснюється господарська операція, яка передбачає проведення розрахунків за товари (роботи, послуги) в рамках одного договору у не грошовій формі, з огляду на що за своєю юридичною природою бартерний договір - є договором міни.
Договір із змішаною формою оплати - це договір, яким часткова оплата експортних (імпортних) поставок передбачена в натуральній формі, тобто у даному випадку специфіка полягає саме у предметі та формах здійснення платежу, що виявляється у наданні товару, виконанні робіт або наданні послуг.
Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991 № 959-ХІІ та ч. 1 ст. 382 ГК України суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право укладати будь-які види зовнішньоекономічних договорів, крім тих, які прямо та у виключній формі заборонені законами України.
Згідно абз. 2 ч. 1 ст.14 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» всі суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право самостійно визначати форму розрахунків по зовнішньоекономічних операціях з-поміж тих, що не суперечать законам України та відповідають міжнародним правилам.
Як встановили суди попередніх інстанцій, оплата квитків за проїзд транспортом та багаж проводиться виключно в касах автовокзалу або через інтернет, як передбачено умовами договорів від 15.01.2014 № НВ-Н-16, від 01.04.2014 № КР-50/0414, від 28.11.2014 № НВ-Н-61/14, шляхом внесення готівки чи/або карткою, тобто перерахування або внесення коштів, у зв`язку з чим формою оплати відповідно до умов вказаних договорів є саме внесення грошових коштів та як вірно зазначили суди попередніх інстанцій, внесення готівки або оплата карткою - це не різні форми оплати, а різні способи внесення грошових коштів, яке є єдиною формою оплати за вказаними агентськими договорами.
За змістом п. 4 ст. 3 Закону України «Про регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності» суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності України, які здійснили експорт або імпорт робіт, послуг за бартерним договором, зобов`язані протягом п`яти робочих днів з дня підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт чи надання послуг, повідомити орган доходів і зборів - митницю (якщо імпортуються або експортуються за таким договором товари) або державну податкову інспекцію (якщо імпортуються або експортуються за таким договором роботи чи послуги) про факт здійснення експорту товарів (робіт, послуг). Неподання або несвоєчасне подання такої інформації тягне за собою нарахування пені у розмірі одного відсотка вартості експортованих товарів (робіт, послуг) за кожний день прострочення. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати вартості експортованих товарів (робіт, послуг).
Згідно з ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.
Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків, що агентські договори не є бартерними або договорами зі змішаною формою оплати, а в даному випадку між позивачем та ООО «Русские автобусные линии» мало місце припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, як-то передбачено ст. 601 ЦК України, у зв`язку з чим, до даних правовідносин не застосовується вимоги п. 4 ст. 3 Закону України «Про регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності», що є наслідком протиправності податкового повідомлення-рішення від 01.08.2017 № 0000891409, прийнятого на підставі п. 4 ст. 3 Закону України «Про регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності».
Щодо порушення вимог статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23.09.1994 № 185/94-ВР, то Суд виходить з наступного.
Відповідно до п. 1.10. Інструкції про порядок здійснення контролю за експортними, імпортними операціями, затвердженої Постановою Правління НБУ від 24.03.1999 року №136, експортна, імпортна операції можуть бути зняті з контролю за наявності належним чином оформлених документів про припинення зобов`язань за цими операціями зарахуванням, якщо вимоги випливають із взаємних зобов`язань між резидентом і нерезидентом, які є контрагентами за цими операціями; вимоги однорідні; строк виконання за зустрічними вимогами настав або не встановлений, або визначений моментом пред`явлення вимоги; між сторонами не було спору щодо характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання тощо.
Законодавство допускає випадки припинення валютного контролю без зарахування валютної виручки на банківський рахунок експортера.
Це не суперечить статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», оскільки за предметом правового регулювання останній застосовується, коли контрактом передбачене зарахування коштів від операції саме на валютний рахунок експортера. У випадках, коли контрактом передбачений інший порядок чи форма розрахунків, при здійсненні контролю за відповідними операціями підлягають застосуванню інші нормативно-правові акти -Закон України «Про регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності», Інструкція 136, тощо.
Як вже зазначалося, підставою для припинення валютного контролю відповідно до пункту 1.10 Інструкції № 136 є надання документів про припинення зобов`язань за цими операціями зарахуванням.
Водночас, при вирішенні даного спору підлягають застосуванню норми Постанови Правління Національного банку України «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» від 20.08.2014 № 515, яка була чинною на момент припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.
Пунктом 4 даної Постанови визначено, що у зв`язку із запровадженням вимоги щодо обов`язкового продажу на міжбанківському валютному ринку України надходжень в іноземній валюті із-за кордону уповноважені банки не можуть знімати з контролю експортні операції клієнтів на підставі документів про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог.
Згідно з пунктом 7 цієї Постанови, на час її дії інші нормативно-правові акти Національного банку України діють у частині, що не суперечить вимогам цієї постанови. З урахуванням цього, а також прийняття її пізніш у часі, спеціального характеру за предметом правового регулювання, дана Постанова підлягає переважному застосуванню у порівнянні з положеннями пункту 1.10 Інструкції 136.
Враховуючи викладене, Суд погоджується з доводами податного органу, що припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог впродовж строку дії Постанови Правління Національного банку України «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» від 20.08.2014 № 515 не вважається підставою для зняття експортної операції з контролю.
Таким чином, встановлений статтею 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» строк зарахування валютної виручки не переривається зарахуванням.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України від 23.09.1994 № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» із змінами та доповненнями (в редакції з 02.09.2014) порушення резидентами, крім суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції на період її проведення, строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка суми неодержаної виручки (вартості непоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).
Закон № 185/94 є спеціальним для порядку здійснення розрахунків в іноземній валюті і ч.1 ст.4 встановлює єдину підставу для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунків в іноземній валюті - це здійснення діяльності суб`єкта господарювання на території проведення антитерористичної операції.
Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної операції на території Донецької та Луганської областей» та розпочато проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення визначає Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року № 1669-VII (далі - Закон №1669).
У статті 1 зазначеного Закону визначається, що період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи шодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або операції або військових дій на території України.
Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України - Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 №405 2014.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1669-VIІ. вбачається, шо цей Закон набирає чинності з дня наступного за днем його опублікування, і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.
Дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення.
Розпорядженням від 30.10.2014 № 1053-р Кабінет Міністрів України затвердив перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Підпунктом 23 пункту 2 цього розпорядження місто Лисичанськ віднесено до переліку населених пунктів, на території яких проводилася АТО.
02.12.2015 Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, та визнання такими, то втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України».
Пунктом 1 та 3 вказаного розпорядження затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком та визнано такими, що втратили чинність: розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014, №1053 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №1079 «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України» від 30.10.2014 № 1053.
Вищевказаними розпорядженнями затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція з початку її проведення та на теперішній час.
Так, згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 до зазначених населених пунктів, зокрема, належить м. Лисичанськ Луганської області.
Як встановили суди попередніх інстанцій та підтверджується матеріали справи, місцезнаходження юридичної особи ПП «Лис-Авто-Транс» є 93120, Луганська область, м. Лисичанськ, пр. Леніна, б. 115 кв. 184.
Антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 № 405/2014 не закінчилась.
Системний аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що позивач є суб`єктом господарювання, який звільняється від відповідальності за порушення вимог валютного законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності, оскільки самого лише факту здійснення його діяльності на території проведення антитерористичної операції достатньо для визнання його таким.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.01.2019 у справі № 805/3240/16-а, від 05.02.2019 у справі № 812/325/15, від 14.03.2019 у справі № 812/259/16. 
Посилання скаржника у касаційній скарзі на відсутність сертифікатів, які засвідчували б форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань, визначених Законом України «Про порядок розрахунків в іноземній валюті» по кожному окремому договору, контракту, угоді, є безпідставним та необґрунтованим, з огляду на наступне.
Так, стаття 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначає сертифікат Торгово-промислової палати України як єдиний належний та достатній документ, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань.
Нормами статей 614, 617 Цивільного кодексу України, які кореспондуються із нормами статті 218 Господарського кодексу України, встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Разом з тим, аналізуючи приписи Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», слід зробити висновок про те, що невиконання зобов`язання особою може бути підтверджено обставинами непереборної сили, що звільняє таку особу від відповідальності, однак вказані зобов`язання випливають з інших правовідносин, а не тих, які є сферою регламентації Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Норма, передбачена статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» є загальною і поширюється на інші види невиконаних зобов`язань, а відтак не може бути застосовано до спірних правовідносин з огляду на те, що вони регулюються спеціальною нормою, а саме - статтею 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», яка прямо передбачає застосування відповідальності за порушення термінів розрахунків в іноземній валюті до резидентів, що порушили терміни розрахунків, крім суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції на період її проведення.
Судова колегія також враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 805/2078/15-а, відповідно до якої в межах спірних правовідносин Торгово-промислова палата України не здійснює публічно-владні управлінські функції, а засвідчення форс-мажорних обставин є статутним завданням цієї організації, а не делегованим повноваженням. До того ж видача Торгово-промисловою палатою України сертифікатів про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є послугою, яка в розумінні статті 178 Господарського кодексу України є публічним зобов`язанням. 
Відносно посилання скаржника у касаційній скарзі на правову позицію Донецького апеляційного адміністративного суду, викладену у постанові від 23.11.2016 у справі № 805/3240/16-а, то Суд зауважує, що лише висновки Верховного Суду є обов`язковими для врахування.
Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи і не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень суди першої та апеляційної інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при ухваленні рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Касаційний перегляд справи здійснено в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15.01.2020 № 460-ІХ (відповідно до пункту 2 розділу ІІ цього Закону), та в межах доводів та вимог касаційної скарги відповідно до ч. 1 ст. 341 КАС України.
Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Луганській області залишити без задоволення. 
Рішення Луганського окружного адміністративного суду 31.01.2018 та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду 19.06.2018 у справі № 812/1365/17 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя І.А. Васильєва
Cудді В.П. Юрченко
М.М. Яковенко