ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/2299/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2026 року м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Мричко Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

встановив:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області код ЄДРПОУ 43968090, місцезнаходження: 79026, м. Львів, вул. Стрийська, 35 (далі по тексту відповідач, ГУ ДПС у Львівській області), в якій позивач просила: "визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Львівській області від 17.11.2025 № 1912959-24/13-10 в частині визначеної суми мінімального податкового зобов`язання по земельній ділянці із кадастровим номером: 4624282800:05:000:0368 (площею 3,16 га) і загальної суми податкового зобов`язання та зменшити такі з огляду на приписи пункту 381.4. статті 381. Податкового кодексу України". 
Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю визначення контролюючим органом мінімального податкового зобов`язання за 2024 рік щодо земельної ділянки площею 3,16 га, кадастровий номер 4624282800:05:000:0368, у розмірі 4480,47 грн. На думку позивача, мінімальне податкове зобов`язання має бути обчислене за загальною формулою, передбаченою статтею 38-1 Податкового кодексу України, і становити 1106,00 грн.
Представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечила. Відзив обґрунтований тим, що положенням пункту 74 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України встановлено суму мінімального податкового зобов`язання, яка не може становити менше 700 гривень з 1 гектара, а для земельних ділянок, у площі яких частка ріллі становить не менше 50 відсотків, - 1400 гривень з 1 гектара. Відтак, при визначенні мінімального податкового зобов`язання позивачу правомірно застосовано мінімальний поріг 1400 грн/га. Зазначена норма не передбачає застосування пропорційності кількості місяців перебування земельної ділянки у власності або користуванні платника. За таких обставин, на думку представника відповідача, контролюючим органом правомірно сформовано мінімальне податкове зобов`язання за 2024 рік.
Представник позивача подав відповідь на відзив, в якій звернув увагу, що основні аргументи відповідача зводяться до того, що оскільки пункт 74 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України (у редакції Закону № 4015-ІХ від 10.10.2024), не передбачає застосування пропорційності кількості місяців перебування земельної ділянки у власності або користуванні платника, відповідно і розмір мінімального податкового зобов`язання за 2024 рік по земельній ділянці (ріллі), яка належить позивачці, не може бути меншим ніж 1400 грн за 1 га. Водночас, відповідач не пояснює на підставі яких саме нормативно-правових актів для нього перестають діяти, тобто не застосовуються, приписи пункту 381.4. статті 38-1. Податкового кодексу України, а саме в частині правил обчислення мінімального податкового зобов`язання при переході права користування земельної ділянки від власника до орендаря.

Відповідно до пункту третього частини третьої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) суд зазначає, що ухвалою від 12.02.2026 суддя прийняла позовну заяву до розгляду й відкрила провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Частиною п`ятою статті 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
З клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні сторони у справі не звертались.
Дослідивши матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив таке.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав, індексний номер витягу 370211162, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки за кадастровим номером 4624282800:05:000:0368, площею 3,16 га. 
02.04.2024 між ОСОБА_1 (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро Л В Лімітед» (Орендар) укладено договір оренди землі (далі Договір).
Право оренди земельної ділянки зареєстровано 26.04.2024 в Державному реєстрі речових прав, номер запису про речове право 54843084, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав.
17.11.2025 ГУ ДПС у Львівській області винесено податкове повідомлення-рішення №1912959-24/13-10, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за 2024 рік в сумі 4480,47 грн.
Відповідно до розрахунку загального мінімального податкового зобов`язання за податковий (звітний) рік для фізичних осіб (крім фізичних осіб-підприємців) - власників земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь, визначено мінімальне податкове зобов`язання за 2024 рік щодо земельної ділянки площею 3,16 га, кадастровий номер 4624282800:05:000:0368 на 3 календарних місяці в сумі 4424,00.
Не погоджуючись із вищевказаним податковим повідомленням-рішення, позивач подала скаргу на таке до ДПС України, однак за результатами податковим органом прийнято рішення №1427/6/99-00-06-01-02-06 від 16.01.2026 про залишення оскарженого податкового повідомлення-рішення без змін, а скарги без задоволення.
Не погоджуючись таким з податковим повідомленням-рішення в частині визначеної суми мінімального податкового зобов`язання 4424,00 грн по земельній ділянці, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з такого.
Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, у тому числі податку на прибуток та податку на додану вартість, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України (далі за текстом ПК України).
Законом України 30.11.2021 №1914-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості-бюджетних надходжень" з метою забезпечення збалансованості бюджетних надходжень шляхом підвищення ефективності використання економічних ресурсів країни, а також усунення прогалин чинного законодавства, для платників податків - фізичних осіб, у яких у власності та/або користуванні (оренді, суборенді, емфітевзисі, постійному користуванні) є земельні ділянки, віднесені до сільськогосподарських угідь, введено поняття мінімального податкового зобов`язання (далі за текстом МПЗ).
Відповідно до пункту 64 розділу XX Перехідних положень ПК України першим роком, за який визначається МПЗ, є 2022 рік.
Платниками у частині МПЗ є резидент, який володіє та/або користується (орендує (суборендує), на умовах емфітевзису, постійно користується) земельними ділянками, віднесеними до сільськогосподарських угідь (підпункт162.1.11 пункту 162.1 статті 162 ПК України).
Пунктом 170.14 статті 170 ПК України встановлено порядок особливості визначення загального мінімального податкового зобов`язання платників податку - власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь.
Відповідно до підпункту 170.14.1 пункту 170.14 статті 170 ПК України для платників податку - власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь, не переданих такими особами в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування на підставі договорів, укладених, та зареєстрованих відповідно до законодавства, загальне мінімальне податкове зобов`язання визначається контролюючим органом.
Водночас, у разі передачі таких земельних ділянок в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування на підставі договорів, укладених та зареєстрованих відповідно до законодавства, їх розмір враховується при визначенні загального мінімального податкового зобов`язання орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) таких земельних ділянок у порядку, встановленому цим Кодексом (підпункт 170.14.2 пункту 170.14 статті 170 ПК України).
Згідно з підпунком 170.14.3 пункту 170.14 статті 170 ПК України мінімальне податкове зобов`язання обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру та/або на підставі оригіналів чи належним чином засвідчених копій відповідних документів платника податків, зокрема документів, що підтверджують право власності/користування.
Пунктом 38-1.4 статті 38-1 ПК України визначено що у разі переходу права власності або права користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди, на земельну ділянку, віднесену до сільськогосподарських угідь, від одного власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) до іншого власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) протягом календарного року та за умови державної реєстрації такого права відповідно до законодавства, мінімальне податкове зобов`язання щодо такої земельної ділянки визначається для попереднього власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) за період з 1 січня такого календарного року до початку місяця, в якому припинилося право власності на таку земельну ділянку, або в якому така земельна ділянка передана в користування (оренду, суборенду, емфітевзис), а для нового власника, орендаря або користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) - починаючи з місяця, в якому він набув право власності або право користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди на таку земельну ділянку, та враховується у складі загального мінімального податкового зобов`язання кожного з таких власників або користувачів.
У разі відсутності державної реєстрації переходу права власності або права користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди, на земельну ділянку, віднесену до сільськогосподарських угідь, від одного власника, орендаря, користувача на інших з умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) до іншого власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) протягом календарного року мінімальне податкове зобов`язання щодо такої земельної ділянки визначається для попереднього власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) на загальних підставах за податковий (звітний) рік.
Відповідно до підпункту 38-1.1.1 пункту 38-1.1 статті 38-1 ПК України МПЗ щодо земельної ділянки, нормативна грошова оцінка якої проведена, обчислюється за формулою:
МПЗ = НГОд х К х М/12, де: НГОд - нормативна грошова оцінка відповідної земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом для справляння плати за землю; К - коефіцієнт, який становить 0,05; М - кількість календарних місяців, протягом яких земельна ділянка перебуває у власності, оренді, користуванні на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) платника податків.
Разом з тим, з метою створення у період дії воєнного стану умов для належного забезпечення функціонування економіки, а також належного наповнення дохідної частини бюджету за рахунок надходження податкових платежів Законом України від 10.10.2024 №4015-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у період дії воєнного стану" доповнено підрозділ 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України пунктом 74 такого змісту:
"74. Установити, що при визначенні мінімального податкового зобов`язання у період з 1 січня 2024 року по 31 грудня року, у якому буде припинено або скасовано воєнний стан, введений Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №2102-IX, сума мінімального податкового зобов`язання, визначена відповідно до підпунктів 38-1.1.1 і 38-1.1.2 статті 38-1 цього Кодексу, не може становити менше 700 гривень з 1 гектара, а для земельних ділянок, у площі яких частка ріллі становить не менше 50 відсотків, - 1400 гривень з 1 гектара".
Дія цього пункту не поширюється на земельні ділянки, земельні частки (паї), що розташовані на територіях можливих бойових дій, які включені до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».
Аналіз наведеного вище подоження дає суду підстави для висновку, що дія ПК України містить два положення про визначення розміру МПЗ щодо земельної ділянки:
1) передбачене статтею 38-1 ПК України, яке обраховується в залежності від розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки;
2) тимчасове, передбачене пунктом 74 Перехідних положень ПК України, яке обраховується від сталого розміру 1400 грн за 1 га.
Також суд звертає увагу, що розмір МПЗ незалежно від того, за яким алкоритмом його обраховувати повинна визначатися з урахуванням кількості місяців, протягом яких платник податків користувався/володів земельною ділянкою.
Як видно з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-6100144282024 сформованого 09.02.2024, кадастровий номер земельної ділянки 4624282800:05:000:0368, місце розташування: Львівська область, Самбірський район, Ралівська сільська рада (за м.н.п. с.Городище), категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення 01.01. Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площа 3,16 га.
Суд враховує, що позивач не заперечує наявність у неї обов`язку зі сплати МПЗ як такого, а оспорює лише правильність його визначення відповідачем.
Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами, у 2024 році ОСОБА_1 користувалася земельною ділянкою за кадастровим номером 4624282800:05:000:0368, площею 3,16 га, протягом 3-х календарних місяці.
Під час розрахунку загального мінімального податкового зобов`язання за 2024 рік, відповідач врахував правильну кількість місяців (3 місяці) протягом яких ОСОБА_1 користувалася земельною ділянкою.
Водночас, як видно з розрахунку загального мінімального податкового зобов`язання за податковий (звітний) рік для фізичних осіб (крім фізичних осіб-підприємців) - власників земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь, МПЗ щодо земельної ділянки площею 3,16 га, кадастровий номер 4624282800:05:000:0368, визначено в розмірі 4424,00 грн. Такий розрахунок здійснено з урахуванням мінімального показника 1400 грн за 1 гектар відповідно до пункту 74 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, із застосуванням формули 1400 * 3,16 га = 4424,00 грн.
Суд повторює, що пункт 74 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України передбачає, що при визначенні МПЗ у період з 1 січня 2024 року по 31 грудня року, у якому буде припинено або скасовано воєнний стан, сума МПЗ, визначена відповідно до підпунктів 38-1.1.1 і 38-1.1.2 статті 38-1 цього Кодексу, не може становити менше 700 гривень з 1 гектара, а для земельних ділянок, у площі яких частка ріллі становить не менше 50 відсотків, - 1400 гривень з 1 гектара.
Тобто, зазначеною нормою встановлюється лише мінімальний річний розмір МПЗ. 
При цьому залишається чинним порядок розрахунку цього платежу, відповідно до підпункту 38-1.1 пункту 38-1.1 статті 38-1 ПК України.
Відповідно, сума МПЗ за 2024 рік щодо земельної ділянки за кадастровим номером 4624282800:05:000:0368, площею 3,16 га, підлягала визначенню таким чином: 1400*3,16*3/12= 1106 грн, а не як помилково визначив відповідач у розрахунку 4424,00 грн.
Суд зазначає, що рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.
Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.
Разом з тим, як встановлено під час розгляду цієї справи, податковим органом зазначених вище принципів при прийнятті рішення дотримано не було, оскільки сума МПЗ на земельну ділянку за кадастровим номером 4624282800:05:000:0368, площею 3,16 га, розрахована не відповідно до вимог чинного законодавства, відповідно оспорюване позивачем податкове повідомлення-рішення відповідача не відповідає критеріям, наведеним у статті 19 Конституції України та статті 2 Кодексу адміністративного судочиснтва України (далі за текстом КАС України).
Верховний Суд у постанові від 28.03.2023 у справі №260/433/19 вказав, що встановивши невідповідність частини рішення суб`єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства, наслідком такого є визнання акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано та що без неї оспорюваний акт в іншій частині (частинах) не втрачає свою цілісність, значення. Зокрема, частково протиправним можна визнати якусь частину (пункт, речення) рішення або рішення в частині нарахування певної суми штрафних (фінансових) санкцій. Водночас рішення, в якому недійсну частину не можна виокремити, ідентифікувати, є недійсним в цілому. Надаючи правову оцінку підставам відповідальності і розміру податкового зобов`язання, нарахованого контролюючим органом, суд не вправі підміняти собою такий орган та приймати рішення щодо зміни чи визначення суми податкового зобов`язання. Суд виключно досліджує прийняті рішення суб`єкта владних повноважень на предмет їх відповідності закону.
Як видно з оскарженого податкового повідомленя-рішення від 17.11.2025 №1912959-24/13-10 та розрахунку загального мінімального податкового зобов`язання за податковий (звітний) рік для фізичних осіб (крім фізичних осіб-підприємців) - власників земельних ділянок, сума податкового зобов`язання сформована загальним підсумком по двох земельних ділянках (4624282800:05:000:0369 та 4624282800:05:000:0368), її неможливо виокремити, тому це є підставою для визнання податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області від 17.11.2025 №1912959-24/13-10 протиправним та його скасування в цілому.
Отже, керуючись положеннями частини другої статті 9 КАС України, суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області від 17.11.2025 №1912959-24/13-10 протиправним та його скасування в цілому.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю. 
Відповідно до статті 139 КАС України з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1064,96 грн.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-76, 139, 241-246, 250, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Львівській області від 17.11.2025 № 1912959-24/13-10.

Стягнути з Головного управління Державної податкової служби у Львівській області (код ЄДРПОУ 43968090, місцезнаходження: 79026, м. Львів, вул. Стрийська, 35) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) грн 96 коп.

Рішення суду першої інстанції набуває чинності після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набуває чинності після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Мричко Н.І.