ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 294/1539/25 | | Головуючий у 1-й інст. БІЛЕРА І. В.
Категорія 47 | | Доповідач Миколайчук П.В.

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 вересня 2026 року м. Житомир 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Миколайчука П.В.,
суддів Галацевич О.М., Панкеєвої В.А
при секретарі судового засідання Лупіновій Д.П.,
за участю:
відповідача-позивача ОСОБА_1 ,
позивача-відповідача ОСОБА_2 ,
представник позивача-відповідача ОСОБА_3 ,
представник третьої особи Розмаїти Л.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
на ухвалу Чуднівського районного суду Житомирської області від 13 серпня 2026 року про забезпечення позову
у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору, Орган опіки та піклування Чуднівської міської ради Житомирської області, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору, Орган опіки та піклування Чуднівської міської ради Житомирської області, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів,
ВСТАНОВИВ:

У 2025 році ОСОБА_2 звернулась до суду з первісним позовом до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Чуднівської міської ради Житомирської області, про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю, а також стягнення аліментів.
ОСОБА_1 пред`явив зустрічний позов до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Чуднівської міської ради Житомирської області, про визначення місця проживання зазначених малолітніх дітей з батьком, а також стягнення аліментів.
У підготовчому судовому засіданні 12 серпня 2026 року представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 - адвокат Лущик Катерина Олександрівна звернулася до суду із заявою про забезпечення позову у цивільній справі № 294/1539/25.
В обґрунтування заяви представник посилалася на те, що на момент подання первісного та зустрічного позовів малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 фактично проживали з батьком ОСОБА_1 у смт. Великі Коровинці Житомирського району Житомирської області. У липні 2026 року сторони дійшли усної згоди про перебування дітей під час літніх канікул у матері ОСОБА_2 із умовою їх повернення до початку навчального року, проте остання дітей не повернула та чинить перешкоди їх поверненню до звичного місця проживання, чим порушує їхнє право на освіту, оскільки малолітні діти навчаються у закладах освіти, розташованих за місцем проживання батька у смт. Великі Коровинці Житомирського району Житомирської області.
Ухвалою Чуднівського районного суду Житомирської області від 13 серпня 2026 року заяву представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 - адвоката Лущик К.О. про забезпечення позову задоволено частково.
Заборонено ОСОБА_2 вчиняти дії як особисто, так і з залученням третіх осіб (у тому числі, але не обмежуючись - родичів по лінії матері дітей, працівників охоронних структур та детективних агенцій, а також співробітників поліції охорони та будь-яких інших осіб, які можуть забезпечувати фізичною силою відібрання дитини від батьків), спрямовані на зміну місця проживання малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактичним місцем проживання яких, наразі, є проживання разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , у період шкільного освітнього процесу з 1 вересня кожного року по 31 травня наступного року, за виключенням канікулярних періодів, — до набрання законної сили рішенням у справі № 294/1539/25, при цьому не обмежуючи у зазначений період прав ОСОБА_2 на участь у вихованні та спілкуванні, зустрічах з дітьми у будь-який час за місцем їх фактичного проживання.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Чуднівського районного суду Житомирської області від 13 серпня 2026 року про забезпечення позову та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити в повному обсязі. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.
Вказує, що оскаржувана ухвала порушує вимоги статті 150 ЦПК України, яка не допускає вжиття заходів забезпечення позову, тотожних позовним вимогам, оскільки предметом спору є саме визначення місця проживання малолітніх дітей, а застосований захід фактично вирішує це питання на користь ОСОБА_1 ще до ухвалення судового рішення та є дочасним задоволенням зустрічних позовних вимог 
Вказує, що судом першої інстанції не встановлено жодної реальної, об`єктивної обставини, яка б свідчила про наявність ризику того, що ОСОБА_2 вчиняє або планує вчинити дії, спрямовані на ухилення від виконання майбутнього судового рішення по суті спору, а всі доводи заявника про забезпечення позову ґрунтуються на голослівних припущеннях.
Посилається на порушення принципу співмірності та адекватності заходів забезпечення позову, оскільки застосований захід фактично зобов`язує повернути дітей до батька на весь дев`ятимісячний навчальний рік.
Стверджує, що суд першої інстанції не дотримався принципу пріоритету найкращих інтересів дитини, закріпленого у статті 3 Конвенції ООН про права дитини та статті 7 Сімейного кодексу України, не дослідив реальний психоемоційний зв`язок дітей із матір`ю та обставини, що характеризують умови проживання дітей у батька, зокрема щодо агресивної поведінки особи, яка спільно з ним проживає.
Звертає увагу, що суд не заслухав думку дітей, чим порушив вимоги статті 171 Сімейного кодексу України та статті 12 Конвенції ООН про права дитини.
Вказує, що поза увагою суду залишилася обставина наявності вироку Чуднівського районного суду Житомирської області у справі № 294/958/25, яким ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України за умисне нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 , що свідчить про схильність відповідача до насильства та ставить під загрозу безпеку дітей.
Посилається на те, що ОСОБА_2 постійно проживає у м. Житомирі, перебуває у стані вагітності та на медичному обліку, що виключає будь-який ризик виїзду за межі держави чи приховування дітей, а тому підстав для забезпечення позову не існувало.
У судовому засіданні ОСОБА_6 та її представник адвокта ОСОБА_3 підтримали апеляційну скрагу, ОСОБА_6 вказала, що народила дитину, постійно проживає в Житомирі, діти не мають бажання повертатися в село до батька, на даний час менша дитина в школу не ходить в силу малого віку, а старша - через хворобу, проте має можливість влаштувати дитину в до місцевого ліцею. Вказала, що літом діти поїхали до матері по домовленості з батьком, проте на даний час відносини погіршились, є спір щодо проживання дітей. 
У судовому засіданні ОСОБА_1 , заперечив щодо апеляційної скарги, вказав, що діти рік проживали з ним, коли мати поїхала в Житомир з новим чоловіком. Умови для життя й навчання дітей в селищі Великі Коровинці - належні, в школу записана і менша дитина, однак після канікул мати не відпустила їх до місця свого проживання з батьком. Просив залишити ухвалу суду без змін.
Представник третьої особи поклався на розсуд суду.
Вивчивши апеляційну скаргу, оскаржувану ухвалу та матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала зазначеним вимогам закону відповідає.
Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 150 ЦПК України, позов може бути забезпечений встановленням обов`язку вчинити певні дії, а також забороною вчиняти певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін і інших учасників судового процесу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо тотожності застосованого заходу забезпечення позову предмету позовних вимог, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, зокрема правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20, забезпечення позову є тимчасовим заходом, спрямованим на збереження існуючого стану (статусу-кво) до вирішення справи по суті, і не може підміняти собою ухвалення рішення по суті спору. У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) також наголошено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, зокрема з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.
Колегія суддів вважає, що застосований судом першої інстанції захід не є тотожним позовним вимогам та не вирішує спір по суті. Так, предметом первісного позову є визначення постійного місця проживання дітей з матір`ю, а предметом зустрічного позову - визначення постійного місця проживання дітей з батьком, тобто остаточне судове визначення місця проживання дітей на тривалу перспективу на підставі повного дослідження обставин справи. Натомість оскаржуваний захід забезпечення позову є виключно тимчасовим процесуальним обмеженням у формі заборони вчиняти певні дії - змінювати наявне фактичне місце постійного проживання дітей у чітко визначений період навчального року - і не встановлює постійного місця проживання дітей, не розподіляє батьківських прав і не вирішує спору по суті. Фактично такий захід спрямований на збереження стану, що існував до виникнення спірної ситуації в серпні 2026 року, коли діти за усною домовленістю тривалий час проживали з батьком в смт. Великі Коровинці Житомирського району, що підтверджено рішенням Виконкому Чуднівської міської ради №132 від 06.06.2025 та довідкою Великокоровинецького старостинського округу №12 Чуднівської міської ради №45 від 09.02.226, та на забезпечення безперервності освітнього процесу малолітніх дітей, закріпленої у статті 53 Конституції України та Законом України «Про освіту». В даному спорі зобов`язання іншого з батьків не вчиняти певні дії не свідчить про вирішення судом по суті спору про визначення місця проживання малолітніх дітей. Такі заходи перебувають у межах виконання органами державної влади позитивних зобов`язань, передбачених ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Схожі висновки містить і Постанова Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі № 940/448/23.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність реальної загрози невиконання майбутнього судового рішення, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Матеріалами справи підтверджено та сторонами не заперечувалося, що малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до липня 2026 року фактично проживали разом з батьком ОСОБА_1 у селищі Великі Коровинці, старша дитина навчалася у закладі освіти, розташованому на цій території, а менша дитина мала піти до школи у вересні. У липні 2026 року сторони дійшли усної згоди про тимчасове перебування дітей у матері на період літніх канікул, однак ОСОБА_2 дітей не повернула. Таким чином, між сторонами склалася конфліктна ситуація, за якої один із батьків фактично здійснює одноосібне утримання дітей усупереч попередній досягнутій домовленості, що і становить реальний, а не гіпотетичний ризик утруднення виконання майбутнього рішення суду, яким вирішуватимуться позовні вимоги обох з батьків.
Посилання скаржниці на власну добросовісність та відсутність намірів виїзду за межі країни не спростовують факту конфлікту між батьками щодо утримання дітей, а аргумент щодо стану вагітності та перебування на медичному обліку не стосується спору у даній справі. Крім того, оскаржувана ухвала підлягає негайному виконанню, проте не була виконана на час розгляду судом апеляційної скарги, вказане також свідчить про можливе невиконання і майбутнього судового рішення щодо вирішення пору по суті.
Щодо доводів апеляційної скарги про невідповідність застосованого заходу принципу співмірності, колегія суддів зазначає таке.
Суд першої інстанції обґрунтовано вжив захід забезпечення позову, обмеживши його виключно шкільним освітнім процесом (з 1 вересня по 31 травня) за умови виключення канікулярних періодів та без будь-якого обмеження права матері на спілкування, виховання та зустрічі з дітьми у будь-який час за місцем їх фактичного проживання. Зазначений захід безпосередньо пов`язаний із конкретним ризиком - порушенням безперервності освітнього процесу малолітніх дітей - та є прямо співмірним з позовними вимогами у частині зустрічного позову. Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 позбавляється дітей на дев`ять місяців на рік, не відповідають змісту оскаржуваної ухвали, яка прямо зберігає за матір`ю необмежене право на будь-який час відвідувати дітей за місцем їх проживання.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо неврахування принципу найкращих інтересів дитини та незаслуховування думки дітей, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову здійснювати повноцінне дослідження обставин, що мають значення для справи по суті. Метою забезпечення позову є запобігання ситуації, коли виконання майбутнього рішення суду може бути утруднено або стане неможливим, а не вирішення спору по суті. Встановлення найкращих інтересів дитини в повному обсязі, заслуховування думки дітей, дослідження психоемоційних зв`язків та умов проживання - все це є предметом судового розгляду справи по суті. Крім того, заходом забезпечення позову не було визначено нове місце проживання дітей, а лише забезпечено можливість їх проживання у попередньо узгодженому місці, де вони і проживали до канікул, а переконливих доказів про невідповідність таких дій інтересам дитини – не наведено.
Суд апеляційної інстанції враховує, що держава не повинна допускати ситуації, коли один із батьків втрачає доступ до власної дитини протягом тривалого часу, у тому числі у зв`язку із триваючим судовим спором між батьками щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, оскільки у протилежному випадку такі обставини несуть ризик відчуження дитини від одного з батьків. Зокрема, як зазначав Європейський суд з прав людини, національні органи влади зобов`язані максимально сприяти спілкуванню дитини з тим із батьків, із яким дитина не проживає, при цьому мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам. Зволікання у цьому, з урахуванням обставин справи, може мати непоправні наслідки для відносин дитини з тим із батьків, хто не проживає з нею (§ 79-80 рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09 від 16 липня 2015 року). 
Водночас вжитий судом захід у вигляді заборони зміни фактичного місця проживання дітей у навчальний рік спрямований саме на захист інтересів дітей - забезпечення безперервності їхнього навчання у звичних закладах освіти, збереження соціальних зв`язків та усталеного розпорядку в умовах тривалого судового спору. Цей захід узгоджується з принципом найкращих інтересів дитини, закріпленим у статті 3 Конвенції ООН про права дитини та статті 7 Сімейного кодексу України. В судовому засіданні учасники підтвердили, що діти на даний час не пішли до школи через стан здоров`я та перешкоди в оформленні старшої дитини до школи в м.Житомир.
Щодо доводів апеляційної скарги про наявність вироку суду у справі № 294/958/25 за частиною першою статті 125 КК України та небезпечність перебування дітей за місцем проживання батька, про агресивне ставлення до дітей з боку особи, яка спільно проживає з батьком, то колегія суддів зазначає, що ці доводи і обставини підлягають ретельному дослідженню судом першої інстанції при вирішенні спору по суті в контексті встановлення того, чи відповідатиме визначення місця проживання дітей з батьком їхнім найкращим інтересам. Однак, ці обставини самі по собі не унеможливлюють застосування вказаного виду забезпечення позову. 
Отже, доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду є законною і обґрунтованою, постановлена з додержанням норм процесуального права, а тому підстав для її зміни чи скасування не вбачається.
Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Ухвалу Чуднівського районного суду Житомирської області від 13 серпня 2026 року про забезпечення позову - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 15 вересня 2026 року.

Судді

П.В. Миколайчук О.М. Галацевич В.А. Панкеєва