Справа № 450/759/25 Головуючий у 1 інстанції: Добош Н.Б. 
Провадження № 22-ц/811/3617/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 травня 2026 року м. Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Хоцяновича О.В.,
з участю: позивача  ОСОБА_1 , його представника –
ОСОБА_2 , відповідача  ОСОБА_3 , його
представників – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення щодо державної реєстрації права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив:
У лютому 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, уточненим заявою від 09.05.2025 року, в якому просив: 
визнати недійсним і скасувати свідоцтво про право власності, видане ОСОБА_3 31.01.2025 року приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Олефіром Р.В., зареєстроване в реєстрі за №303, на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно, яке набуте подружжям за час шлюбу і складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1736090646236; 
визнати незаконним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 76946278 від 31.01.2025 року, приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Олефіра Р.В. щодо державної реєстрації права спільної часткової власності за ОСОБА_3 на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, а саме: на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; 
витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 28.12.2018 року здійснено державну реєстрацію права приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 169,9 кв.м., житловою площею 59,7 кв.м., за його бабою – ОСОБА_6 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. За життя ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений 11.02.2022 року приватним нотаріусом Олефіром Р.В., в якому все своє майно заповіла позивачу, який прийняв спадщину, подавши відповідну заяву (спадкова справа №36/2023).
У 2023 році дід позивача – відповідач ОСОБА_3 , який мав розірваний шлюб із померлою ОСОБА_6 , звернувся до суду з двома позовами: позовом про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 березня 2024 року залишено без розгляду за клопотанням позивача, та позовом про визнання права власності на 1/2 частку у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у задоволенні якого відмовлено рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року (справа №450/4040/23).
04.02.2025 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Олефіра Р.В. з письмовою заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на весь житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, при цьому, просив врахувати вказане рішення суду, яке набрало законної сили, однак, того ж дня, 04.02.2025 року отримав від приватного нотаріуса повідомлення про видачу 31.01.2025 року ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на частку в спільному майні колишнього подружжя, а саме: на 1/2 частку вказаного житлового будинку. 
Вважає, що приватний нотаріус Олефір Р.В. при видачі відповідачу оспорюваного свідоцтва про право власності на частку в спільному майні колишнього подружжя не врахував рішення Пустомитівського районного суду Львівської області у справі №450/4040/23 від 08 липня 2024 року, відповідно до якого, єдиним власником вказаного житлового будинку була ОСОБА_6 , а після її смерті – позивач, як спадкоємець за заповітом.
Вважає, що його неправомірно було позбавлено законних прав на частку в спадковому майні, тому він має право витребувати належне йому майно від відповідача, який незаконно, без відповідної правової підстави заволодів спірним нерухомим майном.
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 березня 2025 року у справі №450/759/21 (провадження №2/450/1147/25) скасовано з дня набрання рішенням законної сили, а саме: скасовано арешт, накладений на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 . 
Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просив його скасувати з підстав неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що відповідач ОСОБА_3 31.01.2025 року набув повноваження власника і права володіння на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , отримавши свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя після смерті колишньої дружини ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначає, що свідоцтво видане незаконно та всупереч рішенню Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 липня 2024 року у справі №450/4040/23, яке станом на 30.01.2025 року (дата видачі свідоцтва) набрало законної сили, оскільки залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року.
У відповідності до вказаного рішення суду, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відмовлено, однак, судом першої інстанції не враховано, що предметом спору у справі №450/4040/23 було визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку спірного будинку.
Окрім того, зазначає, що судом першої інстанції не враховано докази про те, що показання свідків у справі №450/4040/23 щодо підстави звернення ОСОБА_3 до суду про поділ майна не за життя колишньої дружини, а лише після її смерті, полягали в існуванні усної домовленості між подружжям щодо поділу майна. 
За позицією позивача, ці докази підтверджують, що відповідач ОСОБА_3 усно, за взаємною згодою з колишньою дружиною – ОСОБА_6 , відмовився від належної йому частки у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності.
Вважає, що судом грубо проігноровано той факт, що спочатку ОСОБА_3 звертався до суду з позовом про визнання права власності на частку в майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності, в якому йому було відмовлено, а пізніше, незважаючи на рішення суду, яке набрало законної сили, отримав свідоцтво про право власності на частку в спільному майні колишнього подружжя.
Додає, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_6 з 28.12.2018 року була одноосібним власником спірного будинку АДРЕСА_1 , який згідно заповіту, посвідченого 11.02.2022 року приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Олефіром Р.В., за реєстровим №632, заповіла онукові ОСОБА_1 , тому з моменту набрання законної сили рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 липня 2024 року у справі №450/4040/23 він, як спадкоємець померлої ОСОБА_6 , залишився єдиним власником спірного житлового будинку.
17.12.2025 року відповідач ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта, зокрема, зазначаючи, що спірний будинок побудовано та введено в експлуатацію під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в зареєстрованому шлюбі і твердження позивача про те, що ОСОБА_3 відмовився від права на належну йому частку в праві спільної сумісної власності на будинок є безпідставними і не підтверджуються жодними доказами. Також, звертає увагу, що як і в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі відсутні покликання на порушення нотаріусом вимог Закону України «Про нотаріат» чи Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.
Окрім того, зазначає, що згідно з ч.1 ст.71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя (колишнього подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину.
Додає, що таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна, що і зроблено нотаріусом у даному випадку. 
В судове засідання апеляційного суду 12.05.2026 року всі учасники справи з`явилися.
Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 21.05.2026 року о 12:50.
Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що предметом спору є 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 .
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав від 31.01.2025 року №410893694 (а.с.91 т.1), право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 169,9 кв.м., житловою площею 59,7 кв.м., з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами: сарай літ. Б., вбиральня літ. В, зареєстроване 31.01.2025 року за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя), серія та номер: 303, виданого 31.01.2025 року приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Олефіром Р.В. 
Згідно із свідоцтвом про право власності, виданим 31.01.2025 року приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Олефіром Р.В. (а.с.90 т.1), ОСОБА_3 , який є тим з подружжя, який пережив колишню дружину ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу.
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.05.1972 року по 08.06.2007 року, що підтверджується відповідно свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с.80, 81 т.1).
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.05.2019 року №167667240 (а.с.12 т.1), право власності на вказаний вище житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі технічного паспорту, виданого 26.12.2018 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», та довідки Пустомитівської міської ради від 27.12.2018 року №02-12/1393.
Згідно з довідкою Пустомитівської міської ради від 27.12.2018 року №02-12/1393 (а.с.82 т.1), житловий будинок по АДРЕСА_1 збудований у 1986 році. Підстава: рішення виконавчого комітету Пустомитівської селищної ради №315 від 14.08.1986 року.
Вказаним рішенням виконавчого комітету Пустомитівської селищної ради народних депутатів від 14.08.1986 року №315 затверджено ОСОБА_6 акт про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння в АДРЕСА_1 (а.с.87, 88 т.1), а рішенням виконавчого комітету Пустомитівської селищної ради народних депутатів від 21.04.1976 року ОСОБА_6 було виділено земельну ділянку, площею 800 кв.м., для побудови житлового будинку в АДРЕСА_1 (а.с.86 т.1).
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13 т.1).
За життя ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Олефіром Р.В. 11.02.2022 року та зареєстрований в реєстрі за №632 (а.с.14 т.1), згідно з яким, усе своє майно, рухоме та нерухоме, де б воно не знаходилось і з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, у повному обсязі та без будь-яких винятків заповіла своєму онукові ОСОБА_1 
17.02.2023 року на підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини за заповітом після смерті баби ОСОБА_6 (а.с.15 т.1), приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Олефіром Р.В. заведено спадкову справу №36/2023.
31.01.2025 року приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Олефіром Р.В. повідомлено спадкоємця ОСОБА_1 про видачу ОСОБА_3 31.01.2025 року свідоцтва про право власності на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , як на частку в спільному майні колишнього подружжя після смерті колишньої дружини ОСОБА_6 (а.с.38 т.1).
За вимогами статті 71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.
На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.
Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини. 
Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті другого з подружжя видається за умови подання документів, що підтверджують право власності на таке майно, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
При видачі свідоцтва нотаріус перевіряє факт належності майна подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності.
Підстави видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) також визначено у Главі 11 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 (далі – Порядок).
Відповідно до п.п.1.1 Порядку, у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.
У п.п.2.1-2.4 Порядку передбачено, що при видачі свідоцтва нотаріус вимагає документ, який посвідчує шлюбні відносини, в порядку, встановленому чинним законодавством. На примірнику свідоцтва, що залишається у матеріалах нотаріальної справи, робиться відмітка, в якій зазначаються найменування поданого для огляду документа, його номер, дата та найменування юридичної особи, що його видала.
Якщо до складу майна, на частку якого видається свідоцтво, входить майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності подружжя на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку.
При видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на житловий будинок, квартиру та інше нерухоме майно нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього.
При видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них нотаріус, крім документів, визначених у цьому пункті, вимагає свідоцтво про смерть одного з подружжя.
У постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року (справа №130/2319/17-ц), від 17.03.2021 року (справа №761/36415/18) вказано, що: статтями 34, 71 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя. Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини. Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмову у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. У разі, якщо майно, яке зареєстроване за спадкодавцем, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, той з подружжя, хто є живим, може подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Неподання такої заяви не змінює правового режиму майна, яке входить до складу спадщини. Відповідно, заява одного із подружжя, хто є живим, про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, підтверджує правовий статус майна померлого, як його особистого майна.
Наведеними вище письмовими доказами, які є належними, допустимими і достатніми, безспірно встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 було побудовано в період перебування ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить рішення виконавчого комітету Пустомитівської селищної ради народних депутатів від 14.08.1986 року №315 про затвердження акту про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння в АДРЕСА_1 .
При цьому, як правильно вказав суд першої інстанції, не має правового значення та обставина, що державна реєстрація права власності на будинок була здійснена вже після розірвання шлюбу. 
Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, в редакції, яка діяла на момент закінчення будівництва та введення будинку в експлуатацію, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, в редакції, яка діяла на момент розірвання шлюбу, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Враховуючи наведені вище норми матеріального права та встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що спірний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , тому право власності на 1/2 частку будинку набуте відповідачем ОСОБА_3 правомірно у встановленому законом порядку.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставне покликання позивача на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 липня 2024 року в цивільній справі №450/4040/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку в майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки цим рішенням ОСОБА_3 відмовлено в позові за спливом позовної давності, а не за безпідставністю заявлених ним позовних вимог, а отже, наявність такого судового рішення не позбавляла відповідача права звернутися в позасудовому порядку до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя), як це передбачено наведеними вище нормами Закону України «Про нотаріат». 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, які сторони подали на підтвердження своїх вимог та заперечень, застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, не допустив порушень норм процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – залишити без змін. 
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 жовтня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухваленняя, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 26 травня 2026 року. 

Головуючий       С.М. Бойко

Судді:        С.М. Копняк

А.В. Ніткевич