КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 липня 2026 року Справа №826/16597/18
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АСГАР» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
в с т а н о в и в:
Товариство з обмеженою відповідальністю «АСГАР» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 12.07.2018 № 0036821404.
Позовні вимоги мотивовані тим, що фінансово-господарські операції між позивачем, ПП «Асгард-Охорона» та ПП «Хелпнід» (попередня назва – ПП «Охорона-Гуард») мали реальний характер із настанням відповідних цивільно-правових наслідків, що підтверджується належними первинними документами та дійсним рухом активів.
Вказує, що під час проведення перевірки відповідачу надавалися достатні для підтвердження господарських операцій первинні документи, які також й підтверджували використання отриманих послуг від контрагентів у господарській діяльності позивача.
Зазначає, що податкова інформація про відсутність трудових ресурсів у контрагентів позивача не є достатнім свідченням неможливості виконання договірних зобов`язань.
Посилається, що формальні помилки в первинних документах не мають бути вирішальною ознакою безтоварності здійснення господарських операцій.
Також зазначає, що ступінь деталізації опису господарської операції у первинних документах законодавством не встановлена.
Крім того, вказує, що посилання контролюючого органу на наявність кримінальних проваджень не може слугувати належним підтвердженням нереальності господарських операцій.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 19.10.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.04.2019 позовну заяву задоволено повністю.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.08.2019 апеляційну скаргу ГУ ДФС у м. Києві апеляційну скаргу ГУ ДФС у м. Києві задоволено, скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09.12.2019 касаційну скаргу ТОВ «АСГАР» задоволено частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року у справі № 826/16597/18 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 26.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду.
Відповідно до Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 №2825-ІХ ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва; утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві; визначено територіальну юрисдикцію Київського міського окружного адміністративного суду, яка поширюється на місто Київ.
На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, дана справа надіслана до Київського окружного адміністративного суду за належністю.
23.10.2023 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 23.10.2023 справа розподілена судді Войтович І.І.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.11.2023 прийнято адміністративну справу до провадження, визначено розглядати таку за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та запропоновано сторонам по справі за наявності подати до суду додаткові пояснення по справі та докази протягом десяти днів з моменту отримання ухвали суду.
Відповідач проти позову заперечує та зазначає, що позивачем документально оформлювалися операції щодо придбання послуг у ПП «Асгард-Охорона» та ПП «Хелпнід» (попередня назва – ПП «Охорона-Гуард») при відсутності фактичної можливості здійснення вказаними підприємствами надання послуг.
Вказує, що до перевірки не надано переоформлену ліцензію на провадження охоронної діяльності ПП «Охорона-Гуард».
Зазначає, що при аналізі первинних документів встановлено, що в договорах та в актах надання послуг не вказано перелік об`єктів із зазначенням адрес, на яких повинна була проводитись діяльність, пов`язана з охороною цих об`єктів. В зв`язку з цим зазначає, що неможливо дослідити реальність здійснення контрагентом господарських операцій з урахуванням часу, місця розташування об`єктів, необхідної кількості трудового ресурсу (об`єм людиногодин, необхідних для охорони об`єктів).
Посилається, що до перевірки не надано розрахунок про кількість відпрацьованого часу, що передбачено пунктом 2.3 укладених договору. Також до перевірки не надано жодної ділової переписки з контрагентом про підтвердження кількості відпрацьованого часу на об`єктах, що охоронялися ПП «Охорона-Гуард».
Також, посилається, що контрагенти позивача є фігурантами ряду кримінальних проваджень, що у сукупності свідчить про факт документування господарських операцій.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.07.2026 замінено в порядку процесуального правонаступництва відповідача у справі з Головного управління ДФС у м. Києві (код ЄДРПОУ (39439980) на його правонаступника Головне управління ДПС у м. Києві (код ЄДРПОУ 44116011).
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, відзив відповідача, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Головним управлінням ДФС у м. Києві відповідно до підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України та на підставі наказу Головного управління ДФС у м. Києві від 05.06.2018 № 9356, проведена документальна позапланова виїзна перевірка Товариства з обмежено відповідальністю «АСГАР» (код ЄДРПОУ 36460061) з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських операцій з контрагентами-постачальниками ПП «Асгард-Охорона» (код ЄДРПОУ 32291805) за травень 2017 року та ПП «Хелпнід» (попередня назва – ПП «Охорона-Гуард») за червень 2017 року.
19 червня 2018 року посадовою особою ГУ ДПС у м. Києві складено акт про результати документальної позапланової виїзної перевірки № 609/26-15-14-04-04/36460061.
Посадовою особою відповідача встановлено, що ТОВ «АСГАР» документально оформлювало придбання послуг від ПП «Асгард-Охорона» та ПП «Хелпнід» (попередня назва – ПП «Охорона-Гуард») при відсутності фактичної можливості здійснення зазначеними підприємствами ідентифікованих операцій з урахуванням відсутності відповідних трудових та матеріально-технічних ресурсів.
Як наслідок, перевіркою встановлено порушення п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 656 388,00 грн.
За результатом виявлених порушень, відповідачем складено податкове повідомлення-рішення від 12.07.2018 № 0036821404, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 656 388,00 грн та застосовано штрафні санкції у розмірі 164 097,00 грн..
Позивач звернувся до Державної фіскальної служби України із скаргою на податкове повідомлення-рішення від 12.07.2018 № 0036821404, в якій просив скасувати його.
Державна фіскальна служба України рішенням про результати розгляду скарги від 14.09.2018 № 29999/6/99-99-11-01-02-15 залишила податкове повідомлення-рішення від 12.07.2018 № 0036821404 без змін, а скаргу без задоволення.
Не погоджуючись з обґрунтованістю вищезазначених доводів контролюючого органу та, як наслідок, правомірністю спірного податкового повідомлення-рішення, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зокрема, в силу ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 3 статті 2 КАС України визначено, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.
За ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 826/15741/18, з метою безумовного дотримання конституційного принципу, визначеного у статті 129 Конституції України, в частині третій статті 2 та статті 9 КАС України закріплено, що до основних засад (принципів) адміністративного судочинства належить, зокрема, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.
Принцип змагальності судового провадження охоплює собою право особи, крім можливості подавати власні докази, знати про існування всіх представлених доказів та пояснень іншими учасниками справи, оскільки вони можуть вплинути на рішення суду, мати можливість знайомитись з матеріалами справи та робити з них копії, а також володіти відповідними знаннями (залучати професійного представника) та змогу коментувати представлені докази та пояснення у належній формі та у встановлений час.
Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття "право на справедливий суд", що гарантоване Конвенцією.
Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 КАС України).
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вказана норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Вирішуючи цей спір суд зазначає наступне.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права, обов`язки платників податків та зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (в редакції, чинній на час виникнення між сторонами спірних відносин) (далі – ПК України).
Згідно із пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
У відповідності до п. 198.1 ст. 198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
На дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін (п. 201.1 ст. 201 ПК України).
За приписами п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:
- придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;
- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);
- ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Таким чином, розмір податкового зобов`язання продавця товарів (послуг) по господарським операціям, проведеним з кожним контрагентом - покупцем у окремому звітному періоді, має дорівнювати розміру податкового кредиту такого покупця, задекларованого за такий звітний період, що передбачає відображення покупцем отриманої податкової накладної у реєстрі отриманих податкових накладних цього звітного періоду.
Відповідно до п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі – Закон України № 996) та п. 2.1. глави 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 24.05.1995 № 88 (далі – Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку), підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.
Статтею 2 Закону України № 996 визначено, що цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.
Частиною 2 ст. 3 Закону України № 996 зазначено, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, грунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Згідно із п. 1.2. глави 1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, первинні документи - це документи, створені у паперовій або в електронній формі, які містять відомості про господарські операції.
За приписами п. 1.3. глави 1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в регістрах бухгалтерського обліку провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.
У відповідності до п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників (п. 2.15 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку).
Пунктом 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку визначено, що у разі виявлення невідповідності первинного документа вимогам законодавства у сфері бухгалтерського обліку такі документи з письмовим обґрунтуванням передаються керівнику підприємства, установи. До окремого письмового рішення керівника такі документи не приймаються до виконання.
Таким чином, з аналізу вищезазначених положень слідує, що забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.
У справах, предмет спору в яких стосується правомірності відображення платником податків у бухгалтерському та податковому обліках фінансових показників господарських операцій, які, за висновком контролюючого органу, є нереальними (фіктивними), сталою є практика правозастосування Верховним Судом, яка, полягає в тому, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту та витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податків господарських договорах, що має підтверджуватись первинними документами відповідно до вимог, встановлених правовими нормами, зокрема й щодо змісту (обов`язкових реквізитів).
Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту та витрат, якщо ж господарська операція фактично не відбулася, то платник податків не має права на податкову вигоду у вигляді податкового кредиту та/або врахування відповідних витрат при визначенні об`єкту оподаткування податком на прибуток.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.05.2025 у справі № 320/12569/23.
Як слідує з акта перевірки, за період з 01.05.2017 по 30.06.2017 ТОВ «АСГАР» задекларовано податкового кредиту з податку на додану вартість у сумі 877 104,00 гривень.
Водночас, перевіркою повноти визначення податкового кредиту встановлено його завищення на загальну суму 656 388,00 грн, в тому числі:
- по взаємовідносинах з ПП «Асгард-Охорона» за травень 2017 року в сумі 323 054,00 гривень;
- по взаємовідносинах з ПП «Хелпнід» (попередня назва ПП «Охорона-Гуард») за червень 2017 року в сумі 333 334,00 гривень.
Відповідач зазначає, що під час здійснення перевірки встановлено, що ТОВ «АСГАР» документально оформлювало операції щодо придбання послуг у вищезазначених підприємств при відсутності фактичної можливості здійснення ідентифікованих операцій з урахуванням відсутності відповідних трудових та матеріально-технічних ресурсів.
Щодо взаємовідносин позивача із ПП «Асгард-Охорона» судом встановлено наступне.
29.07.2016 між ТОВ «АСГАР» (Замовник) та ПП «Асгард-Охорона» (Виконавець) укладено договір підряду по наданню послуг з фізичної охорони № 29/07-2016 (далі – Договір підряду № 29/07-2016), відповідно до якого Замовник доручає, а Виконавець зобов`язується організувати та здійснити охорону об`єкту, згідно з дислокацією розташування об`єкту (п. 1.1 Договору підряду № 29/07-2016).
Відповідно до п. 2.1 Договору підряду № 29/07-2016, вартість послуг Виконавця за цим Договором визначається актом надання послуг.
Згідно із п. 2.3 Договору підряду № 29/07-2016, в кінці календарного місяця Виконавець та Замовник погоджують розрахунок про кількість відпрацьованого часу.
Підпунктом 3.1.3 пункту 3.1 Договору підряду № 29/07-2016 передбачено, що Виконавець не обмежений у виборі способів організації охорони: власними силами, силами залучених третіх осіб, шляхом укладання договорів цивільно-правового характеру з виконавцями фіз.-особами.
У Протоколі узгодження вартості послуг, які надаються та окремих умов Договору (Додаток № 1 до Договору підряду № 29/07-2016) (далі – Протокол узгодження вартості до Договору підряду № 29/07-2016) сторонами досягнута до застосування пункту 2.3 Договору № 29/07-2016, а саме, що кінці календарного місяця Виконавець та Замовник погоджують розрахунок про кількість відпрацьованого часу в усному чи електронному вигляді (п. 1 Протоколу узгодження вартості до Договору підряду № 29/07-2016).
Пунктом 2 Протоколу узгодження вартості до Договору підряду № 29/07-2016 встановлено, що у разі за не погодженням сторін при розрахунку кількості відпрацьованого часу, спірні питання вирішуються за допомогою письмового звернення однією із сторін.
Також, у додатку № 2 до Договору підряду № 29/07-2016 сторони погодили дислокацію об`єктів, що передаються для охорони за травень 2017 року.
На підставі укладеного Договору підряду № 29/07-2016 ТОВ «АСГАР» та ПП «Асгард-Охорона» підписано ряд актів надання послуг, а саме, від 29.05.2017 № 361 на загальну суму 384 012,84 грн, в т.ч. ПДВ – 64 002,14 грн, від 29.05.2017 № 362 на загальну суму 259 898,28 грн, в т.ч. ПДВ – 43 316,38 грн, від 29.05.2017 № 363 на загальну суму 285 657,60 грн, в т.ч. ПДВ – 47 609,60 грн, від 29.05.2017 № 364 на загальну суму 254 384,64 грн, в т.ч. ПДВ – 42 397,44 грн та від 29.05.2017 № 365 на загальну суму 574 372,50 грн, в т.ч. ПДВ – 95 728,75 грн.
Крім того, на підтвердження здійснення господарських операцій, ТОВ «АСГАР» надано копії листів-запитів до ПП «Асгард-Охорона» у яких пропонується розглянути участь у наданні послуг з охорони об`єктів.
Разом з тим, в матеріалах справи наявні копії рапортів, відповідно до яких вказується про кількість відпрацьованих годин співробітниками ПП «Асгард-Охорона» на місцях дислокації.
Водночас, в матеріалах справи наявна копія ліцензії від 21.06.2016 № 523 на провадження охоронної діяльності, виданої ПП «Асград-Охорона».
Також, 29.07.2016 між ТОВ «АСГАР» (Замовник) та ПП «Асгард-Охорона» (Виконавець) укладено договір про надання юридичних послуг № 29/07-2016 (далі – Договір про надання юридичних послуг № 29/07-2016), відповідно до якого Виконавець зобов`язується надати Замовнику визначені цим Договором юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього в будь-яких органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, а також в загальних та господарських судах України, в органах виконавчої служби з питання стягнення дебіторської заборгованості (далі - послуги), а Замовник зобов`язується оплатити такі послуги (п. 1.1 Договору про надання юридичних послуг № 29/07-2016).
Відповідно до п. 1.2 Договору про надання юридичних послуг № 29/07-2016, на підтвердження факту надання Виконавцем Замовнику послуг відповідно до умов цього Договору складається акт наданих послуг.
Згідно із п. 2.1 Договору про надання юридичних послуг № 29/07-2016, послуги надаються Виконавцем Замовнику шляхом:
- усного та письмового консультування;
- налізу причин та обставин виникнення заборгованості;
- налізу майнового стану боржника та перспектив повернення заборгованості;
- складання проектів необхідних процесуальних документів, скарг, претензій, позовних заяв, інших документів;
- надання послуг щодо організації захисту інтересів Замовника в органах судової влади (представництва Замовника в загальних та господарських судах України), органів виконання рішень, інших органах, установах та організаціях;
- супровід процедури виконання судових рішень до повного стягнення заборгованості.
У відповідності до п. 4.1 Договору про надання юридичних послуг № 29/07-2016, за надані послуги Замовник виплачує Виконавцеві плату в розмірі, вказаному у Актах наданих послуг, із розрахунку 1000 грн за годину надання послуг.
На підтвердження надання послуг по зазначено договору, позивачем надано копії акта надання послуг від 31.05.2017 № 388 на загальну суму 180 000,00 грн, в т.ч. ПДВ – 30 000,00 грн та розрахунку наданих послуг.
Стосовно взаємовідносин позивача із ПП «Хелпнід» (попередня назва ПП «Охорона-Гуард») судом встановлено наступне.
01.03.2017 між ТОВ «АСГАР» (Замовник) та ПП «Охорона-Гуард» (Виконавець) укладено договір підряду по наданню послуг з фізичної охорони № 01/03-2017/1 (далі – Договір підряду № 01/03-2017/1), відповідно до якого Замовник доручає, а Виконавець зобов`язується організувати та здійснити охорону об`єкту, згідно з дислокацією розташування об`єкту (п. 1.1 Договору підряду № 01/03-2017/1).
Відповідно до п. 2.1 Договору підряду № 01/03-2017/1, вартість послуг Виконавця за цим Договором визначається актом надання послуг.
Згідно із п. 2.3 Договору підряду № 01/03-2017/1, в кінці календарного місяця Виконавець та Замовник погоджують розрахунок про кількість відпрацьованого часу.
Підпунктом 3.1.3 пункту 3.1 Договору підряду № 01/03-2017/1 передбачено, що Виконавець не обмежений у виборі способів організації охорони: власними силами, силами залучених третіх осіб, шляхом укладання договорів цивільно-правового характеру з виконавцями фіз.-особами.
У Протоколі узгодження вартості послуг, які надаються та окремих умов Договору (Додаток № 1 до Договору підряду № 01/03-2017/1) (далі – Протокол узгодження вартості до Договору підряду № 01/03-2017/1) сторонами досягнута до застосування пункту 2.3 Договору № 29/07-2016, а саме, що кінці календарного місяця Виконавець та Замовник погоджують розрахунок про кількість відпрацьованого часу в усному чи електронному вигляді (п. 1 Протоколу узгодження вартості до Договору підряду № 01/03-2017/1).
Пунктом 2 Протоколу узгодження вартості до Договору підряду № 01/03-2017/1 встановлено, що у разі за не погодженням сторін при розрахунку кількості відпрацьованого часу, спірні питання вирішуються за допомогою письмового звернення однією із сторін.
Також, у додатку № 2 до Договору підряду № 01/03-2017/1 сторони погодили дислокацію об`єктів, що передаються для охорони за травень 2017 року.
На підставі укладеного Договору підряду № 01/03-2017/1 ТОВ «АСГАР» та ПП «Охорона-Гуард» підписано ряд актів надання послуг, а саме, від 27.06.2017 № 132 на загальну суму 372 084,24 грн, в т.ч. ПДВ – 62 014,04 грн, від 27.06.2017 № 133 на загальну суму 254 384,64 грн, в т.ч. ПДВ – 42 397,44 грн, від 27.06.2017 № 134 на загальну суму 285 657,60 грн, в т.ч. ПДВ – 47 609,60 грн, від 27.06.2017 № 135 на загальну суму 336 969,95 грн, в т.ч. ПДВ – 56 161,66 грн, від 27.06.2017 № 136 на загальну суму 570 910,74 грн, в т.ч. ПДВ – 95 151,79 грн.
Також, позивачем надано копії розрахунків-дислокації об`єктів, що передаються для охорони.
Крім того, на підтвердження здійснення господарських операцій, ТОВ «АСГАР» надано копії листів-запитів до ПП «Охорона-Гуард» у яких пропонується розглянути участь у наданні послуг з охорони об`єктів.
Разом з тим, в матеріалах справи наявні копії рапортів, відповідно до яких вказується про кількість відпрацьованих годин співробітниками ПП «Охорона-Гуард» на місцях дислокації.
Водночас, в матеріалах справи наявна копія наказу Міністерства внутрішніх справ України від 28.12.2016, відповідно до якого наказано переоформити приватному підприємству «Охорона-Гуард» ліцензію на провадження охоронної діяльності, видану відповідно до наказу МВС від 01.08.2014 № 762 приватному підприємству «КРАБ - 02», у зв`язку із зміною найменування юридичної особи та визнано недійсною ліцензію на провадження охоронної діяльності, видану відповідно до наказу МВС від 01.08.2014 № 762 приватному підприємству «КРАБ - 02», у зв`язку із видачею переоформленої ліцензії приватному підприємству «Охорона-Гуард».
Також, 01.03.2017 між ТОВ «АСГАР» (Замовник) та ПП «Охорона-Гуард» (Виконавець) укладено договір про надання юридичних послуг № 01/03-2017/1 (далі – Договір про надання юридичних послуг № 01/03-2017/1), відповідно до якого Виконавець зобов`язується надати Замовнику визначені цим Договором юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього в будь-яких органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, а також в загальних та господарських судах України, в органах виконавчої служби з питання стягнення дебіторської заборгованості (далі - послуги), а Замовник зобов`язується оплатити такі послуги (п. 1.1 Договору про надання юридичних послуг № 01/03-2017/1).
Відповідно до п. 1.2 Договору про надання юридичних послуг № 01/03-2017/1, на підтвердження факту надання Виконавцем Замовнику послуг відповідно до умов цього Договору складається акт наданих послуг.
Згідно із п. 2.1 Договору про надання юридичних послуг № 01/03-2017/1, послуги надаються Виконавцем Замовнику шляхом:
- усного та письмового консультування;
- аналізу причин та обставин виникнення заборгованості;
- аналізу майнового стану боржника та перспектив повернення заборгованості;
- складання проектів необхідних процесуальних документів, скарг, претензій, позовних заяв, інших документів;
- надання послуг щодо організації захисту інтересів Замовника в органах судової влади (представництва Замовника в загальних та господарських судах України), органів виконання рішень, інших органах, установах та організаціях;
- супровід процедури виконання судових рішень до повного стягнення заборгованості.
У відповідності до п. 4.1 Договору про надання юридичних послуг № 01/03-2017/1, за надані послуги Замовник виплачує Виконавцеві плату в розмірі, вказаному у Актах наданих послуг, із розрахунку 1000 грн за годину надання послуг.
На підтвердження надання послуг по зазначено договору, позивачем надано копії акта надання послуг від 27.06.2017 № 137 на загальну суму 180 000,00 грн, в т.ч. ПДВ – 30 000,00 грн та розрахунку наданих послуг.
Так, відповідач зазначає, що до перевірки надано копію Ліцензії Серії АЕ №292292, виданої Міністерством внутрішніх справ України ПП «Краб-02» (код 35924283), попередня назва ПП «Охорона-Гуард» на право провадження охоронної діяльності.
Водночас, вказує, що згідно наказу Міністерства внутрішніх справ України від 28.12.2016 наказано переоформити приватному підприємству «Охорона-Гуард» ліцензію на провадження охоронної діяльності, видану відповідно до наказу МВС від 01.08.2014 № 762 приватному підприємству «КРАБ - 02», у зв`язку із зміною найменування юридичної особи та визнано недійсною ліцензію на провадження охоронної діяльності, видану відповідно до наказу МВС від 01.08.2014 № 762 приватному підприємству «КРАБ - 02», у зв`язку із видачею переоформленої ліцензії приватному підприємству «Охорона-Гуард».Таким чином, відповідач зазначає, що до перевірки не надано переоформлену ліцензію на провадження охоронної діяльності ПП «Охорона Гуард».
Організаційно-правові принципи здійснення господарської діяльності у сфері надання послуг з охорони власності та громадян визначає Закон України від 22.03.2012 № 4616-VI «Про охоронну діяльність» (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) (далі – Закон № 4616-VI).
Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 4616-VI, суб`єкт охоронної діяльності - суб`єкт господарювання будь-якої форми власності, створений та зареєстрований на території України, що здійснює охоронну діяльність на підставі отриманої у встановленому порядку ліцензії.
Згідно із абз. 4 ч. 3 ст. 4 Закону № 4616-VI, центральний орган виконавчої влади у сфері охоронної діяльності, між іншим, видає та переоформляє ліцензії на здійснення охоронної діяльності, видає дублікати таких ліцензій та приймає рішення про визнання їх недійсними.
Постановою Кабінету Міністрів України від 18 листопада 2015 р. № 960 затверджено Ліцензійні умови провадження охоронної діяльності (далі – Ліцензійні умови).
У відповідності до п. 4 Ліцензійних умов, охоронну діяльність можуть провадити на всій території України юридичні особи, а також фізичні особи - підприємці на підставі ліцензії за наявності матеріально-технічної бази, необхідної для провадження такої діяльності, та за умови виконання такими особами організаційних, кадрових і технологічних вимог, передбачених цими Ліцензійними умовами.
Пункт 6 Ліцензійних умов передбачає подання певного переліку документів, які підтверджують відповідність установленим умовам залучення та відсутність обмежень стосовно працівників, задіяних до здійснення охоронних заходів.
Верховний Суд у постанові від 09.12.2019 у цій справі вказав, що з аналізу викладеного слідує, що Міністерство внутрішніх справ України, як центральний орган виконавчої влади у сфері охоронної діяльності, здійснює перевірку суб`єкта охоронної діяльності на відповідність вимогам спеціального закону, в тому числі, і щодо наявності кваліфікованих трудових ресурсів, при видачі ліцензії на провадження охоронної діяльності.
Таким чином, наявність ліцензії на провадження охоронної діяльності є обов`язковою для надання послуг з охорони об`єктів.
Водночас, слушними є доводи позивача, що інформація щодо наявності ліцензії на провадження охоронної діяльності міститься у вільному доступі на веб-сайті МВС України.
Так, судом встановлено, що ПП «Хелпнід» (попередня назва – ПП «Охорона-Гуард») має ліцензію на провадження охоронної діяльності від 28.12.2016 № 1368 (чинна з 29.12.2016).
Таким чином, суд вважає доводи відповідача щодо відсутності зазначеної ліцензії передчасними.
Крім того, з Ліцензійного реєстру «Охоронна діяльність» вбачається, що у ПП «Асгард-Охорона» також наявна ліцензія на провадження охоронної діяльності, копія якої міститься в матеріалах справи та надавалася позивачем до перевірки, а саме від 21.06.2016 № 523.
Водночас, щодо посилань контролюючого органу на недостатню деталізацію актів наданих послуг суд зазначає, що ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлено. Незаповнення у первинних облікових документах окремих позицій, які не впливають на зміст господарської операції, а також відсутність максимальної деталізації не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є свідченням відсутність виконаних господарських операцій (зазначена правова позиція відображена, зокрема, але не виключно у постановах Верховного Суду від 20.10.2025 у справі № 140/31759/23, від 22.09.2021 у справі № 640/2411/20, від 15.04.2020 у справі № 240/5420/18, а також від 12.02.2020 у справі № 813/3577/13-а).
Що стосується посилань, що до перевірки не надано розрахунок про кількість відпрацьованого часу та ділової переписки з контрагентами про підтвердження кількості відпрацьованого часу на об`єктах, що охороняються суд зазначає, що наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та для відмови платнику податку у формуванні податкового зобов`язання, якщо інші об`єктивні дані свідчать про зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій, зокрема у постановах від 12 червня 2018 року у справі № 825/3419/14 та від 13 липня 2022 року у справі № 640/18540/18.
Крім того, Верховний Суд неодноразово вказував (постанови Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 814/3617/14, від 03 березня 2021 року у справі № 824/638/18-а, від 08 вересня 2022 року у справі № 640/26351/20, від 11 липня 2023 року у справі № 822/554/17, від 10 січня 2023 року у справі № 814/876/16 тощо), що факт відмови надання платником податків документів під час податкової перевірки повинен фіксуватися у визначений законом спосіб, а саме шляхом складання акта про відмову у наданні документів. У постанові від 25 травня 2021 року у справі № 815/5615/15 Верховний Суд виснував, що відсутність акту, який засвідчує факт відмови надати первинні документи, свідчить про неповноту та необ`єктивність перевірки, здійсненої посадовими особами податкового органу.
Таким чином, суд вважає недостатньою саму лише вказівку в акті перевірки на ненадання первинних документів для застосування наслідків, передбачених пунктом 44.6 статті 44 ПК України. Такий факт повинен бути встановлений та зафіксований у визначений законом спосіб, а саме шляхом складання акта про відмову у наданні документів.
Також, суд критично ставиться до посилань відповідача щодо висновку про нереальність господарських операцій у зв`язку із посиланням на відсутність на переконання податкового органу трудових ресурсів.
У постанові Верховного Суду від 04.04.2024 у справі № 380/10315/22 колегія зазначила, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Саме по собі: лише відсутність у контрагентів платника податків основних засобів, матеріальних та трудових ресурсів для виконання спірних господарських операцій; лише певні недоліки в оформленні первинних документів - не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас, у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.
Також, відповідно до висновку Верховного Суду, висловленого, зокрема, в постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 826/14549/15, від 06 лютого 2018 року у справі № 816/166/15-а, від 13 серпня 2020 року у справі № 520/4829/19, від 21 жовтня 2020 року у справі № 140/1845/19, відсутність у контрагента матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).
Разом з тим, суд звертає увагу, що контрагенти позивача надавали специфічні послуги, зокрема, охоронної діяльності, мали відповідні ліцензії на здійснення такого виду діяльності та перевірялися Міністерством внутрішніх справ України під час процедури видачі ліцензій, в тому числі щодо наявності кваліфікованих трудових ресурсів.
Водночас, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування витрат чи податкового кредиту, а тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Зазначена позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, але не виключно у його постановах від 17.06.2021 у справі № 826/1158/18, від 09.05.2023 у справі № 821/1112/16, від 18.10.2023 у справі № 813/4258/17, від 21.11.2023 у справі № 813/1812/18.
Крім того, в акті перевірки зазначається, що в пункті договору від 29.07.2016 № 29/07-2016 про надання юридичних послуг «адреси та платіжні реквізити сторін» Виконавець – ПП «Асгард-Охорона» зазначає свій розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 в АБ «Укргазбанк» МФО 320478. Згідно ІС «Податковий блок» розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 в АБ «Укргазбанк» МФО 320478 ПП «Асгард-Охорона» був відкритий 20.03.2017. Це свідчить про те, що в липні 2017 року, а саме 29.07.2016 договір про надання юридичних послуг не був укладений., так як ПП «Асгард-Охорона» не могли знати реквізити свого розрахункового рахунку, який буде відкрито через 8 місяців.
Водночас, в матеріалах справи наявний лист ТОВ «АСГАР» від 05.05.2017 до ПП «Асгард-Охорона» в якому вказується, що позивачем було втрачено вищезазначений договір у зв`язку із чим прохалося надати повторно підписаний документ для подальшої співпраці.
Суд зауважує, що у постанові Верховного Суду від 28.09.2023 у справі № 640/8876/20 дійсно вказано, що заслуговують на особливу увагу і належну юридичну оцінку посилання відповідача на відсутність у ряду контрагентів на час виникнення спірних відносин відкритих банківських рахунків або відкриття таких рахунків набагато пізніше дати укладення договорів, що, як доводить контролюючий орган, свідчить про повну неможливість здійснення такими контрагентами будь-якої господарської діяльності (неможливість проведення фінансових розрахунків при укладенні договорів з постачальниками, підрядниками, виконання будь-яких інших фінансових зобов`язань, виплати заробітної плати тощо).
В той же час, суд звертає увагу, що зі змісту акта надання послуг від 31.05.2017 № 388 вбачається, що станом на момент підписання такого (фактична дата надання послуг) ПП «Асгард-Охорона» мало відкритий рахунок № НОМЕР_1 у АБ «Укргазбанк», що у сукупності із наданими поясненнями та доказами може свідчити про відсутність факту укладення договору в майбутньому.
Більше того, з наявних матеріалів справи вбачається, що позивач під час проведення перевірки повідомив посадову особу ГУ ДФС у м. Києві щодо втрати та відновлення договору із ПП «Асгард-Охорона», що в ході судового розгляду не спростовано відповідачем та фактично не заперечується ним.
Крім того, суд звертає увагу, що вказана обставина фактично є єдиною, яка на переконання відповідача свідчить про нереальність надання юридичних послуг позивачу. Податковий орган не вказує, що замовлені послуги не підтвердженні первинними документами, не стосуються господарської діяльності позивача тощо, що свідчить про формальний підхід до перевірки ТОВ «АСГАР».
Суд звертає увагу, що наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови платнику у праві на податкову вигоду, якщо інші дані свідчать про зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 21.04.2023 у справі № П/811/3574/15 та від 31.05.2023 у справі № 320/5108/20.
Щодо посилань відповідача, що контрагенти ТОВ «АСГАР» реалізувало ряд послуг іншим товариствам та, що купувало товари, які в подальшому не реалізувалися суд зазначає, що Верховний Суд у постанові від 08.10.2020 у справі № 810/1550/16 зазначив, зокрема, що інформація, що наявна в інформаційних базах даних ДФС чи надана іншими контролюючими органами, на яку посилається контролюючий орган, чи будь - яка податкова інформація, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами, носить інформативний характер.
Крім того, така інформація сама по собі не доводить та не може свідчити про наявність податкових правопорушень на які посилається контролюючий орган.
Схожі правові позиції викладені, зокрема, але не виключно, у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 826/9061/17, від 14.02.2020 у справі № 820/5478/16, від 29.01.2019 у справі № 824/392/17-а.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 08.06.2022 у справі № 560/4131/19 вказав, що збирання податкової інформації є етапом контрольно-перевірочної роботи та не передбачає здійснення контролюючим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства та аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника, оскільки питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються контролюючим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов`язаних з нарахуванням і сплатою податку. Записи у інформаційних базах контролюючого органу до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків, не відносяться, відповідно, сама по собі така інформація не є належним доказом по справі.
Також, у постанові Верховного Суду від 22.09.2023 у справі № 160/5435/20 викладено наступний правовий висновок: «Висновки відповідача ґрунтуються виключно на інформації, наявній у базах даних АІС «Податковий блок» та Єдиного реєстру податкових накладних. При цьому, суди правильно зазначили, що будь-яка податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація, надана іншими контролюючими органами, в тому числі отримана з причин неможливості проведення документальних перевірок, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального закону.»
Разом з тим, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.04.2025 у справі № 640/10734/19, вказується, зокрема, що відповідно до норм Податкового кодексу України податкова інформація є одним із джерел інформації, яке контролюючі органи можуть використовувати для здійснення своїх повноважень та функцій. При цьому, така інформація має бути підтверджена належними і допустимими доказами, зокрема, документами бухгалтерського і податкового обліку платника податку, його контрагента. Такі документи мають відображати зміст (суть) відносин між учасниками господарських операцій. Тобто узагальнена податкова інформація не є першоджерелом, а тому лише її наявність в розпорядженні контролюючого органу не є доказом недотримання платником вимог податкового законодавства.
Отримана відповідачем податкова інформація повинна оцінюватися у співвідношенні з первинною документацією. Така інформація носить виключно інформативний характер та сама по собі, окремо від інших доказів або за їх відсутності, не доводить наявності податкових правопорушень, на які посилається контролюючий орган.
Так, відповідачем не надано будь яких належних та допустимих доказів, які свідчили б про злагодженість позивача та його контрагентів, що свідчило б про неправомірні дії з метою отримання преференцій від держави (податкового кредиту) та не вказано про недостовірність даних у наданих до перевірки та до суду первинних документах.
Водночас, жодних зауважень до наданих документів податковим органом не заявлено.
Разом з тим, суд зауважує, що будь-який документ, виданий від імені суб`єкта господарювання (платника податків), що не був позбавлений відповідного статусу на час складення цього документа, має силу первинного документа та згідно зі статтею 44 ПК України та статтею 9 Закону №996-ХІV підтверджує дані податкового обліку суб`єкта господарювання та/або його контрагентів у тому разі, якщо цей документ містить, зокрема: достовірні дані про фактично здійснену господарську операцію та відображає її економічну суть; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.05.2024 у справі № 820/1910/18.
Таким чином, суд вважає, що позивачем дотримано вимоги щодо документування та підтвердження здійснених господарських операцій первинними документами, у відповідності до вимог п. 44.1 ст. 44 ПК України та ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Суд звертає увагу, що про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи контролюючого органу, зокрема щодо наявності таких обставин, як: неможливість реального здійснення операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, господарської діяльності у зв`язку з відсутності управлінського або технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для цього виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність документів обліку, суттєві недоліки в заповненні таких документів, які не дають змоги ідентифікувати осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції, не дають можливості встановити дійсний зміст та обсяг господарської операції, тощо.
Слід зазначити, що кожна з вказаних вище обставин не може бути самостійним беззаперечним свідченням (доказом) відсутності реального характеру господарських операцій, проте наявність таких обставин в сукупності, що має бути встановлено судом, може свідчити на користь висновку про неможливість фактичного проведення (вчинення) господарських операцій.
Також на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій платник податків повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами і які в сукупності із встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для здійснення господарських операцій, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником даних податкового обліку.
Отже, підсумовуючи наведене, суд констатує, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Верховний Суд неодноразово висловлював аналогічні правові висновки, зокрема у постановах від 26 лютого 2020 року у справі №826/1308/18, від 28 квітня 2020 року у справі № 826/15568/16, від 10 квітня 2020 року у справі №808/954/17, від 09 вересня 2021 року у справі №460/2315/19, від 26 вересня 2023 року у справі № 120/6732/22.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 липня 2022 року у справі № 160/3364/19 підтвердила такі висновки, зазначивши, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Самі по собі такі обставини, як-от: лише наявність вироку щодо контрагента платника податків; лише факт порушення кримінального провадження відносно контрагента та отримання під час таких свідчень особи щодо не прийняття участі у створенні і діяльності підприємства; лише податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання; лише незначні помилки в оформленні первинних документів чи відсутність деяких із них - не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.
При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду також зроблено висновки про те, що під час вирішення спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, наявність у платника податків первинних документів в підтвердження задекларованих сум витрат та податкового кредиту, є підставою для врахування таких при формування доходів та одержання податкової вигоди у вигляді податкового кредиту, якщо контролюючий орган не встановив і не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні, суперечливі або ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18.07.2025 у справі № 620/11882/24.
Водночас, що стосується посилань відповідача на наявність кримінальних проваджень щодо ПП «Хелпнід» (попередня назва – ПП «Охорона-Гуард») та ПП «Асгард-Охорона» суд зазначає, що Великою Палатою Верховного Суду від 07.07.2022 прийнято постанову у справі № 160/3364/19 якою відступлено від висновку Верховного Суду України щодо поширення на податкові правовідносини норму статті 205 Кримінального кодексу України та визнано необґрунтованим висновок Верховного суду України про те, що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, у зв`язку із чим господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.
Сам по собі факт порушення кримінального провадження щодо контрагента платника податків, в якому не винесено вироку суду або ухвали про закриття кримінального провадження із звільнення особи від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав в силу приписів частини 6 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не є підставою для визнання спірних господарських операцій нереальними.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.07.2021 у справі № 580/2317/19.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 820/5934/15 вказано, що судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка передбачає економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника.
Європейський суд з прав людини в п. 38 рішення від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України» зазначив: коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування податку на додану вартість, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування податку на додану вартість за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.
Крім того, Європейський Суд з прав людини в п. 70, 71 рішення від 22.01.2009 у справі «Булвес проти Болгарії» зазначив: якщо національні власті у відсутність яких-небудь вказівок на пряму участь фізичної особи або юридичної особи у зловживанні, пов`язаному із сплатою податку на додану вартість, який нараховується з операцій в ланцюзі постачань, або яких-небудь вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж карають одержувача, який повністю виконав свої обов`язки, за дії або бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і відносно якого у нього не було засобів відстежування і забезпечення його старанності, то власті виходять за рамки розумного та порушують справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільних інтересів і вимогами захисту прав власності. Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов`язків з подання звітності по податку на додану вартість, неможливо для неї забезпечити дотримання постачальником обов`язків подавати звітність по податку на додану вартість і той факт, що ніякого шахрайства відносно системи податку на додану вартість, про який компанія-заявник знала або могла знати, здійснено не було, компанія-заявник не повинна нести наслідки невиконання постачальником обов`язків своєчасного подання звітності по податку на додану вартість і в результаті сплачувати податок на додану вартість вдруге, а також сплачувати пені.
Також, суд звертає увагу, що з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «АСГАР» надано послуги з фізичної охорони об`єктів ряду товариств, а саме: ПП «ПІВНІЧХІБ», ТОВ «ДЦ УКРАЇНА», ПАТ «АЛЬФА-БАНК», ТОВ «УНІВЕРСУМ ПЛАСТ», ТОВ «Альта-Профіль Україна», ПАТ «ЧОРНОМОРСЬКИЙ СУДНОБУДІВЕЛЬНИЙ ЗАВОД», ПрАТ «ДІОНІС», ТОВ «ГОРОДНЯНСЬКЕ ХЛІБОПРИЙМАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО», ТОВ «НАВАЛЬ ЛОГІСТИК», ТОВ «Аскор Компані», ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ», ТОВ «ПЕРСПЕКТИВНА УГОДА», ТОВ «КМК ТЕХНОЛОГІЇ», ТОВ «АГРОПРОСПЕРІС», ТОВ «АП ТРЕЙД», ОСББ «СНЕЙЛ СЕРВІС», ТОВ «ОЛІЙНО-ЖИРОВИЙ АЛЬЯНС», ТОВ «КЛІАР ЕНЕРДЖІ», ТОВ «ЛОКНЯНСЬКЕ БСР», ТОВ «РСМ АПІК», ТОВ «СФЕРА АГРОКОН», ТОВ «Джі Сі Україна», ТОВ «ВАБ-ІМПЕКС», ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ЕКСПОБАНК», ТОВ «ФАБРИКА РЕНТ», ПАТ «БРОВАРСЬКИЙ ЗАВОД ПЛАСТМАС», ТОВ «Офіс Лайн» та ТОВ «А-Ріалті», що підтверджується копіями договорів, актів надання послуг та платіжних доручень.
Таким чином, наявними документами підтверджується факт отримання позивачем спірних послуг, які в подальшому використані ним у межах господарської діяльності.
Зважаючи на те, що відповідачем не доведено, а позивачем спростовано висновки акта перевірки в частині нереальності господарських операцій із ПП «Асгард-Охорона» та ПП «Хелпнід» (попередня назва – ПП «Охорона-Гуард»), суд вважає висновки відповідача щодо порушення п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 ПК України необґрунтованими, а тому податкове повідомлення-рішення від 12.07.2018 № 0036821404 є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідачем не доведено тих обставин, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення, як того вимагає від сторін приписи частини першої статті 77 КАС України.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частинами 1 та 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 74 КАС України).
Відповідно до статті 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На виконання цих вимог відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність вчинених дій.
Водночас докази, подані позивачем, підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, та не були спростовані відповідачем.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).
Згідно з ч. 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
в и р і ш и в:
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АСГАР» - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у місті Києві від 12.07.2018 № 0036821404. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І. І.