ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 липня 2026 року справа №200/7466/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Самохвалова Сергія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року у справі № 200/7466/25 (головуючий І інстанції Молочна І.С.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації його грошового забезпечення за період військової служби з 18 лютого 2017 року по 31 грудня 2022 року включно, та з 01 січня 2024 року по 16 вересня 2025 року включно;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити ОСОБА_1 індексацію його грошового забезпечення за період військової служби з 18 лютого 2017 року по 31 грудня 2022 року включно, та за період з 01 січня 2024 року по 16 вересня 2025 року включно;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік у розмірі його місячного грошового забезпечення;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік у розмірі його місячного грошового забезпечення;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги за вислугу років при звільненні з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен 21 рік вислуги;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу за вислугу років при звільненні з військової служби у розмірі 50% його місячного грошового забезпечення за кожен 21 рік вислуги;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17 вересня 2025 року по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 18 лютого 2017 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення – січень 2008 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 18 лютого 2017 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення – січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнано протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не врахування абзаців 4-6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2022 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2022 року з урахуванням абзаців 4-6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення», з урахуванням раніше виплачених сум. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та прийняти нове рішення про стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.09.2025р. по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців із застосуванням середньоденного заробітку у розмірі 1 495,27 грн.; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити одноразову грошову допомогу за 21 рік вислуги при звільненні у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення позивача за кожний рік вислуги; стягнення за 21 рік вислуги при звільненні у сумі 2 206 646,93 грн.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
Позивач вважає, що за змістом статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Положення статті 117 КЗпП України не містить в собі жодних обмежень щодо її застосування до спірних правовідносин, зокрема таких, як відсутність доказів про повний розрахунок з позивачем та передчасність такої вимоги, а тому судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні позову. Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 22.02.2024р. у справі № 560/831/23 при вирішенні спору про стягнення працівнику невиплаченої заробітної плати, одночасно вирішується питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Судом першої інстанції також безпідставно було відмовлено у задоволенні позовних вимог про зобов`язання нарахувати та сплатити одноразову грошову допомогу за вислугу років при звільненні. 
Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XI, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, виплачується одноразова грошова допомога в таких розмірах як 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 календарних років і більше - які звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначено частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», під час дії особливого періоду та воєнного стану.
Матеріалами справи підтверджується, що позивача було звільнено на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232- XII від 25.03.1992р. (через сімейні обставини, або інші поважні причини, а саме перебування на утриманні військовослужбовця трьох та більше дітей віком до 18 років). Згідно з Витягом з наказу відповідача № 261 від 15.09.2025р., календарна вислуга позивача у Збройних Силах України становить 9 років 1 місяць 1 день, пільгова – 12 років 05 місяців 05 днів, загальна – 21 рік 06 місяців 06 днів.
Відтак, представник позивача вважає, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги за 21 рік вислуги при звільненні у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення позивача за кожний рік вислуги.
При вирішенні справи судом першої інстанції не були враховані правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 24.11.2020р. у справі № 822/3008/17, від 26.07.2023р. у справі № 200/17688/21.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 у період з 29 вересня 2016 року по 16 вересня 2025 року.
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15 вересня 2025 року №261 сержант ОСОБА_1 , звільнений на підставі підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25 березня 1992 року – через сімейні обставини, або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) (перебування на утриманні військовослужбовця трьох та більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці), справи та посаду здав та вибув для зарахування на військовий облік. З 16 вересня 2025 року виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення. Вислуга років у Збройних Силах України становить: календарна – 09 років 01 місяць 01 день, пільгова – 12 років 05 місяців 05 днів, загальна – 21 рік 06 місяців 06 днів. Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» за 2025 рік не отримував.
17 вересня 2025 року представник позивача звернувся до Військовій частині НОМЕР_1 із адвокатським запитом №108, в якому серед іншого просив:
1. Повідомити з яких правових підстав ОСОБА_1 протягом військової служби не нараховувалася та не сплачувалася індексація його грошового забезпечення.
2. Надати довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 протягом всього періоду його служби у Військовій частині НОМЕР_1 до дня звільнення із зазначенням окремих видів грошового забезпечення помісячно за кожний рік служби.
Відповіді Військової частини НОМЕР_1 на зазначений адвокатський запит матеріали справи не містять.
Згідно з довідкою-розрахунком Військової частини НОМЕР_1 від 06 жовтня 2025 року грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 29 вересня 2016 року по 16 вересня 2025 року індексація грошового забезпечення у період з вересня 2016 року по жовтень 2018 року позивачу не нараховувалась та не виплачувалась, у листопаді 2018 року нараховано та виплачено у розмірі 71,08 грн., у грудні 2018 року-січні 2019 року не нараховувалась та не виплачувалась, у лютому-травні 2019 року – 134,47 грн. на місяць, у червні 2019 року-квітні 2020 року – 206,72 грн. на місяць, у травні-липні 2020 року – 216,51 грн. на місяць, у серпні-грудні 2020 року – 226,29 грн. на місяць, у січні-березні 2021 року – 331,42 грн. на місяць, у квітні-червні 2021 року – 415,41 грн. на місяць, у липні 2021 року-січні 2022 року – 540,03 грн. на місяць, у лютому-квітні 2022 року – 672,35 грн. на місяць, у травні 2022 року – 913,01 грн., у червні 2022 року – 1071,21 грн., у липні 2022 року – 1012,00 грн., у серпні-жовтні 2022 року – 1281,80 грн. на місяць, у листопаді 2022 року – 1424,80 грн., у грудні 2022 року – 1470,83 грн., у січні 2023 року-липні 2024 року не нараховувалась та не виплачувалась, у серпні-листопаді 2024 року – 130,20 грн. на місяць, у грудні 2024 року – 254,35 грн., у січні-червні 2025 року не нараховувалась та не виплачувалась, у липні-серпні 2025 року – 133,23 грн. на місяць, у вересні 2025 року – 71,06 грн.
Наведені обставини сторонами не оспорюються.
Щодо вимог позивача про нарахування та виплати одноразової грошової допомоги за вислугу років при звільненні з військової служби у розмірі 50% його місячного грошового забезпечення за кожен 21 рік вислуги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII (в редакції, чинної у спірний період) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 календарних років і більше - які звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначено частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», під час дії особливого періоду та воєнного стану.
Згідно з пунктом 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на підставі під час дії воєнного стану, зокрема, перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Аналіз наведених вище норм дозволяє дійти висновку про те, що однією із умов набуття позивачем права на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, є наявність вислуги 10 календарних років і більше. 
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15 вересня 2025 року №261 позивача звільнено на підставі підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25 березня 1992 року – через сімейні обставини, або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) (перебування на утриманні військовослужбовця трьох та більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці). 
Цим наказом також визначено вислугу років у Збройних Силах України, яка становить: календарна – 09 років 01 місяць 01 день, пільгова – 12 років 05 місяців 05 днів, загальна – 21 рік 06 місяців 06 днів.
Отже, матеріалами справи підтверджується, що вислуга років позивача у календарному обчисленні становить 09 років 01 місяць 01 день.
Відтак, оскільки календарна вислуга позивача становить менше 10 років, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про помилковість тверджень представника позивача про наявність у позивача права на виплату спірної одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та, відповідно, про протиправну бездіяльність відповідача.
За таких обставин, судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову в цій частині.
Посилання представника позивача на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 24.11.2020р. у справі № 822/3008/17, від 26.07.2023р. у справі № 200/17688/21, колегією суддів не прийнято до уваги, оскільки були сформована за попереднього правового регулювання.
Проте, частина 2 статті 15 Закону № 2011-XII в редакції, чинної у спірний період 15.09.2025, містить в собі пряму вказівку на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше саме календарних років вислуги.
Стосовно вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.
Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції дішов висновку про те, що вимога представника позивача стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17 вересня 2025 року по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, є передчасною та такою, що звернена на майбутнє. 
Проте, з таким висновком не може погодитись суд апеляційної інстанції з огляду на наступне. 
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002р. 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Колегія суддів вважає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов правомірного висновку про можливість застосування норм ст.117 Кодексу законів про працю України як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.
Статтею 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Таким чином, законом покладено на підприємство, установу, організацію (роботодавця) обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
При цьому, частиною другою статті 117 КЗпП України чітко визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Аналіз положень частини другої статті 117 КЗпП України дозволяє дійти висновку про те, що у разі встановлення судом права позивача на отримання належних йому при звільненні сум (у зв`язку з чим й виник спір), то задовольняючи позовні вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити ці суми, одночасно є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, вимоги щодо яких є похідними.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним судом у постановах від 20 лютого 2023 у справі № 240/9022/20, від 09.02.2023 у справі № 620/2338/20, від 28.12.2022 у справі № 640/9375/20, від 19.05.2022 у справі №640/4264/20, від 30.03.2021 у справі №640/25354/19, від 08.09.2022 у справі № 420/4896/20 та інш..
Колегія суддів також вважає, що передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність виникає саме з моменту порушення строків розрахунку при звільненні. Не виплата працівникові належних йому при звільненні сум, не позбавляє його права на звернення до суду з вимогою щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
В межах цієї справи, судом першої інстанції встановлено, що відповідач мав виплатити позивачеві при звільненні суму індексації грошового забезпечення, у зв`язку з чим було зобов`язано нарахувати та виплатити позивачеві: - індексацію грошового забезпечення за період з 18 лютого 2017 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення – січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум; - індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2022 року з урахуванням абзаців 4-6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення», з урахуванням раніше виплачених сум. 
Отже, задовольняючи позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві суми індексації грошового забезпечення, суд першої зобов`язаний був одночасно і вирішити вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, які є похідними.
Відтак, судом першої інстанції помилково було відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 17 вересня 2025 року по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Що стосується визначення суми середнього заробітку за затримку розрахунку, яка підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів зазначає таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач звільнений з військової служби 16 вересня 2025 року. Отже, починаючи з цієї дати відбулося затримання розрахунку при звільненні.
В межах цієї справи, судом першої інстанції встановлено, що відповідач мав виплатити позивачеві при звільненні суму індексації грошового забезпечення, у зв`язку з чим зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачеві: - індексацію грошового забезпечення за період з 18 лютого 2017 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення – січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум; - індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2022 року з урахуванням абзаців 4-6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення», з урахуванням раніше виплачених сум. 
При цьому, судом не визначався розмір належної позивачу суми індексації грошового забезпечення. 
Відповідачем апеляційна скарга на рішення суду не подавалась, апеляційна скарга позивача не містить в собі доводів незгоди з оскаржуваним судовим рішенням в цій частині, а тому суд апеляційної інстанції не перевіряє застосування судом першої інстанцій норм матеріального та процесуального права у цій частині судового рішення.
Листом від 08.07.2026 відповідач повідомив про неможливість надання суду апеляційної інстанції довідки про нараховані позивачу згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року у цій справі суми : - індексації грошового забезпечення за період з 18 лютого 2017 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум; - індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2022 року з урахуванням абзаців 4-6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення», з урахуванням раніше виплачених сум (з підстав не набрання законної сили судового рішення у цій справі).
Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, визначена судом індексація грошового забезпечення, яка мала була виплачена позивачеві при звільненні, на дату прийняття судом апеляційної інстанції рішення у цій справі, виплачена не була.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку у відповідності до вимог статей 116 та 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19 липня 2022 року, та викладені наступні правові висновки:
-« Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.»
-«Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.»
Відтак, колегія суддів вважає, що в межах спірних правовідносин наявні правові підстави для застосування принципів пропорційності, співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України.
Середній заробіток працівника визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 вказаного Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
За правилами пункту 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Згідно пункту 4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема,:
а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);
б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
З системного аналізу вищенаведених норм Порядку №100 можна дійти висновку, що згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні особам рядового і начальницького складу проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період. Нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні особам рядового і начальницького складу здійснюється з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням.
Згідно довідки-розрахунку грошового забезпечення від 01.07.2026 №0989/10/4132 середньоденне грошове забезпечення позивача за останні два календарні місяці перед звільненням липень-серпень 2025 року становить 824,09 грн.(25546,83+25546,83:62). 
При визначенні розміру середньоденного грошове забезпечення судом не враховується виплата позивачеві винагороди за час виконання завдань згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, яка належить до одноразових додаткових видів грошового забезпечення, оскільки пов`язана з певними особливостями бойових завдань (виконаної військовослужбовцем роботи; територією, на якій такі завдання / робота виконувались, тощо) та не має постійного характеру. 
Згідно довідки-розрахунку від 01.06.2026 позивачу в вересні 2025 року (місяць звільнення) нараховано 226156,85 грн..
Кількість днів затримки розрахунку при звільненні на дату прийняття судового рішення у справі становить 180 днів (шість місяців).
Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в арифметичному обчисленні становить 148336,20 грн. (824,09 грн. х 180 ).
Як вже становлено вище, судом першої інстанції не визначався розмір належної позивачу при звільненні суми індексації грошового забезпечення.
Відповідачем апеляційна скарга на рішення суду не подавалась, апеляційна скарга позивача не містить в собі доводів незгоди з оскаржуваним судовим рішенням в цій частині, а тому суд апеляційної інстанції не перевіряє застосування судом першої інстанцій норм матеріального та процесуального права у цій частині судового рішення.
Листом від 08.07.2026 відповідач повідомив про неможливість надання суду апеляційної інстанції довідки про нараховані позивачу суми індексації грошового забезпечення, які належали йому при звільненні.
З огляду на відсутність в матеріалах справи відомостей щодо належної позивачу при звільненні суми індексації грошового забезпечення, колегія суддів позбавлена можливості при визначенні суми середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, застосувати такий критерій зменшення, як розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком.
Водночас, з огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку, визначивши його в сумі 74168 гривень.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду – зміні.
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Самохвалова Сергія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року у справі № 200/7466/25 – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року у справі № 200/7466/25 – змінити.
Резолютивну частину рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року у справі № 200/7466/25 доповнити новим абзацом наступного змісту: «Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 74168 гривень (сімдесят чотири тисячі сто шістдесят вісім гривень 00 копійок).
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року у справі № 200/7466/25 – залишити без змін.
Повне судове рішення складено 23 липня 2026 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.Г. Гаврищук

Судді А.А. Блохін

І.В. Сіваченко