ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2026 року	справа № 380/8998/26	

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Чаплик І.Д., розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно сплачених коштів., - 
в с т а н о в и в:
Військова частина НОМЕР_1 (адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ), в якому просить стягнути з ОСОБА_1 надмірно виплачене грошове забезпечення за період з 21.06.2024 по 30.06.2024 (10 днів) в загальній сумі – 10 131 грн. 62 коп. (десять тисяч сто тридцять одна гривня шістдесят дві копійки) на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ). 
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач, ОСОБА_1 , проходив військову службу у НОМЕР_4 прикордонному загоні (військова частина НОМЕР_1 ) за призовом під час мобілізації. На підставі наказу начальника НОМЕР_4 прикордонного загону від 24.02.2024 №203-ОС відповідачеві призупинено військову службу, звільнено з посади та знято із всіх видів забезпечення. За результатами службового розслідування встановлено факт заподіяння державі матеріальних збитків винними діями відповідача у вигляді надмірної виплати останньому грошового забезпечення та інших винагород за період з 21.06.2024 по 30.06.2024 на загальну суму 10 131,62 грн. У відповідності до пункту 1 частини першої статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, задану державі» відповідач підлягає повній матеріальній відповідальності за вказану заподіяну шкоду. Позивачем направлявся на адресу відповідача лист про необхідність добровільного відшкодування заподіяної шкоди, на який відповіді не отримано. Оскільки вжиті позивачем заходи щодо добровільного відшкодування військовослужбовцем заподіяної шкоди не призвели до повернення надміру виплачених коштів, вказане зумовило звернення військової частини НОМЕР_1 до суду із позовом про їх стягнення в примусовому порядку. 
Ухвалою від 11.05.2026 позовну заяву залишено без руху.
20.05.2026 представник позивача подав заяву про усунення недоліків позовної заяви.
Суд 07.05.2026 звернувся із запитом до Єдиного державного демографічного реєстру за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» щодо зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ). Згідно з відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру від 07.05.2026 №2705041, вказана особа проживає за адресою: АДРЕСА_3 .
Ухвалою від 20.05.2026 відкрито провадження в адміністративній справі за цим позовом та вирішено розглянути таку справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання. 
Копію ухвали від 20.05.2026 направлено на адресу відповідача рекомендованим листом з описом вкладення, проте таке повернулося з відміткою про закінчення терміну зберігання 15.06.2026, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та поштовим трекінгом №R067184245016.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 124 КАС України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх поштової адреси судовий виклик або судове повідомлення надсилаються юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Абзацом другим частини четвертої цієї ж статті передбачено, що у разі відсутності учасників справи за такою адресою вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручено їм належним чином.
Також, частиною четвертою статті 126 КАС України передбачено, що у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
Згідно із пунктом 5 частини шостої статті 251 КАС днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 28.01.2021 у справі № 820/1400/17 зазначив, що до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками за закінченням терміну зберігання, адресат вибув, адресат відсутній і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій. Схожу позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.11.2024 у справі №990/69/24 та Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, зокрема, у постанові від 11.12.2024 у справі №160/8832/24.
Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи те, що суд вжив передбачені Кодексом адміністративного судочинства України заходи щодо належного повідомлення відповідача про відкриття спрощеного позовного провадження у цій адміністративній справі, проте станом на час прийняття рішення у цій справі відзиву на позовну заяву від нього не надходило, суд відповідно до вимог частини шостої статті 162 КАС України вирішує справу за наявними матеріалами.
Інших заяв по суті справи до суду також не надходило.
Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до таких висновків.
Наказом начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 24.02.2024 №203-ОС солдата ОСОБА_1 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, призначено інспектором прикордонної служби 2 категорії – кулеметником першого відділення інспекторів прикордонної служби першої прикордонної застави третього відділу прикордонної службу (тип С) другої прикордонної комендатури швидкого реагування.
Наказом начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 22.06.2024 №1386-АГ призначено службове розслідування з метою з`ясування причин та обставин самовільного залишення лікувального закладу інспектором прикордонної служби 2 категорії – кулеметником першого відділення інспекторів прикордонної служби першої прикордонної застави третього відділу прикордонної служби (тип С) другої прикордонної комендатури швидкого реагування солдатом ОСОБА_2 21.06.2024.
Наказом начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 24.06.2024 №705-ОС солдата ОСОБА_1 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, інспектора прикордонної служби 2 категорії – кулеметника першого відділення інспекторів прикордонної служби першої прикордонної застави третього відділу прикордонної службу (тип С) другої прикордонної комендатури швидкого реагування, з 21.06.2024 знято зі всіх видів забезпечення.
Наказом начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 03.07.2024 №1526-АГ «Про результати службового розслідування» встановлено, що факт самовільного залишення лікувального закладу та неприбуття до тимчасового місця дислокації другої прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_4 прикордонного загону інспектора прикордонної служби 2 категорії – кулеметника першого відділення інспекторів прикордонної служби першої прикордонної застави третього відділу прикордонної служби (тип С) другої прикордонної комендатури швидкого реагування солдата ОСОБА_3 , підтвердився.
Згідно із довідкою про надмірно виплачене грошове забезпечення військовослужбовцю від 21.02.2025 №241 сума переплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 21.06.2024 до 30.06.2024 становить 10 131,62 грн.
Наказом начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 15.01.2026 №285-АГ призначено службове розслідування за фактом відсутності встановлення причинно-наслідкового зв`язку між фактом неприбуття в НОМЕР_4 прикордонний загін інспектора прикордонної служби 2 категорії – кулеметника першого відділення інспекторів прикордонної служби першої прикордонної застави третього відділу прикордонної служби (тип С) другої прикордонної комендатури швидкого реагування солдата ОСОБА_1 та надмірно виплаченим військовослужбовцю грошового забезпечення у сумі 10 131,62 грн.
Наказом начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 22.01.2026 №442-АГ «Про результати службового розслідування» у відповідності до пункту 1 частини першої статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» солдата ОСОБА_3 притягнуто до повної матеріальної відповідальності на загальну суму шкоди заподіяної державі в розмірі 10 131 грн. 62 коп.
Відповідача було повідомлено про необхідність добровільного відшкодування матеріальної шкоди, завданої державі листом від 22.01.2026 №10/1559-26-Вих протягом 15 календарних днів з моменту отримання повідомлення. 
Оскільки відповідач добровільно не відшкодував заподіяну матеріальну шкоду у вигляді надмірно отриманого грошового забезпечення, позивач звернувся до суду із цим позовом. 
Даючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів. 
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII (далі - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. 
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. 
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. 
Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі – Статут внутрішньої служби). 
Відповідно до Вступної частини Статуту внутрішньої служби цей Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах. Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини). Обов`язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями. Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями. 
Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями. 
Відповідно до статті 26 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. 
Статтею 27 Статуту внутрішньої служби передбачено, що військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягуються до кримінальної відповідальності на загальних підставах. 
Відповідно до преамбули Закону України від 3 жовтня 2019 року № 160-ІХ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі - Закон № 160-ІХ) цей Закон визначає підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків. 
Згідно з пунктом 4 статті 1 Закону № 160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності. 
Частиною першою статті 3 Закону № 160-ІХ передбачено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. 
Пунктом 4 частини першої статті 6 Закону №160-ІХ передбачено, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі, зокрема, вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення. 
Відповідно до частин 1, 2, статті 10 Закону №160-ІХ, відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону. Відшкодування шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється на підставі наказу старшого за службовим становищем командира (начальника). Особа, яка завдала шкоду, за згодою командира (начальника) може добровільно відшкодувати її розмір повністю або частково, передати для відшкодування завданої шкоди рівноцінне майно або відремонтувати чи відновити пошкоджене, про що видається відповідний наказ. Не допускається відшкодування завданої шкоди рівноцінним майном у разі втрати чи пошкодження зброї, боєприпасів, спеціальної техніки та іншого майна, що відповідно до закону вилучене з цивільного обороту або обмежене в обороті. 
Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 160-ІХ у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку. 
З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення військової частини НОМЕР_1 до суду із позовом про відшкодування відповідачем заподіяної шкоди було отримання ним надмірно грошового забезпечення за період самовільного залишення ним розташування військової частини. 
Відповідно до абзаців 1-4 частини другої статті 24 Закону №2232-ХІІ, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством. Під час дії воєнного стану військова служба для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби чи дезертирували, не призупиняється. Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, поданих відповідно до частини п`ятої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та/або заяви, повідомлення начальника відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про вчинене кримінальне правопорушення. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань). Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців. 
Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
Абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. 
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704) встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. 
Відповідно до пункту 3 Постанови №704 виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу постановлено здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерства юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації. 
Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Положення №1115/2009), яке визначає порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період. 
Відповідно до пунктів 48-1 — 48-3 Положення №1115/2009, для військовослужбовців, які самовільно залишили органи Держприкордонслужби або місця служби, дезертирували із Держприкордонслужби або добровільно здалися в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", якщо інше не визначено законодавством. Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення начальника органу Держприкордонслужби, поданих відповідно до частини п`ятої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та/або заяви, повідомлення начальника відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про вчинене кримінальне правопорушення. Підставою для призупинення військової служби є отримання органом Держприкордонслужби письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань). Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються, про що видається наказ начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходив службу. 
З огляду на викладені норми права висновується, що з дня самовільного залишення військовослужбовцем військової частини або місця служби такому військовослужбовцю призупиняється виплата грошового забезпечення, про що видається відповідний наказ. 
Як вбачається із матеріалів справи, згідно зі наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 24.06.2024 №705-ОС «Про особовий склад» відповідача з 21.06.2026 було знято з усіх видів забезпечення. За час самовільного залишення військової частини з 21.06.2024 до 30.06.2024 відповідачеві було нараховане грошове забезпечення. 
Суд зазначає, що питання повернення зайво виплачених коштів у тому числі у вигляді заробітної плати не врегульовані нормами спеціального законодавства. У той же час такі питання врегульовані Цивільним кодексом України. 
Так, відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
За змістом цієї норми матеріального права зобов`язання з безпідставного придбання майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; здійснення набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. 
Водночас стаття 1215 Цивільного кодексу України встановлює випадки, коли отримане набувачем від іншої особи майно, яке зовні могло б бути розцінене як безпідставно набуте, насправді не є таким. 
Відповідно до вказаної норми закону не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №753/15556/15-ц вказала, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. 
Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц виклав, що під час застосування правил статті 1215 ЦК України як винятку із статті 1212 ЦК України суди зобов`язані встановлювати наявність не двох, а трьох критеріїв для відмови у поверненні безпідставно набутого майна: добровільність дій боржника, відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача коштів. 
Таким чином, Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що не підлягають поверненню безпідставно набуті кошти за умови наявності одночасно таких умов, як здійснення виплати добровільно, відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача коштів. У разі якщо відсутня одна із наведених умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України, то грошові кошти, виплачені набувачу, підлягають поверненню платнику. 
Судом вже встановлено, що в ході службового розслідування було встановлено факт неприбуття в НОМЕР_4 прикордонний загін солдата ОСОБА_1 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, інспектора прикордонної служби 2 категорії – кулеметника першого відділення інспекторів прикордонної служби першої прикордонної застави третього відділу прикордонної службу (тип С) другої прикордонної комендатури швидкого реагування та надмірної виплати йому грошового забезпечення за час самовільного залишення місця служби. Вказані факти відповідачем не спростовувались, відповідні накази начальника НОМЕР_4 прикордонного загону, якими встановлено факт неприбуття відповідача в розташування військової частини НОМЕР_1 є чинними, в адміністративному або судовому порядку не оскаржувались. 
Враховуючи викладене, суд констатує недобросовісність у діях відповідача, яка проявилась у отриманні грошового забезпечення під час самовільного залишення місця проходження служби, тому такі надмірно отримані грошові кошти підлягають поверненню позивачу як безпідставно набуті. 
На адресу відповідача направлявся лист НОМЕР_4 прикордонного загону від 22.01.2026 №10/1559-26-Вих, у якому повідомлялось про необхідність повернення надмірно отриманих коштів протягом 15 календарних днів з моменту отримання повідомлення. 
Докази добровільного повернення ОСОБА_1 надмірно виплаченого грошового забезпечення у матеріалах справи відсутні. 
Отже, на підставі викладеного суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення у повному обсязі. 
Відповідно до приписів статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. Оскільки, позивач не надав доказів понесення таких судових витрат, суд не має підстав вирішувати питання про їх розподіл. 
Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,- 

в и р і ш и в :

адміністративний позов задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь НОМЕР_4 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) (адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) безпідставно набуті кошти у вигляді надмірно виплаченого грошового забезпечення за період з 21.06.2024 по 30.06.2024 у розмірі 10 131 (десять тисяч сто тридцять одна) грн 62 коп. 
Судові витрати розподілу не підлягають. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п. 15.5 п.15 Перехідних положень КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя	Чаплик Ірина Дмитрівна