| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/16943/21 Суддя (судді) першої інстанції: Катаєва Е.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2026 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Кузьменка В.В.,
суддів: Ганечко О.М., Василенка Я.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 через свого представника звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплати позивачу грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу»;
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу»;
зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати грошової допомоги з 03.05.2006 по день фактичного розрахунку.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.07.2025, з урахуванням ухвали від 08.08.2025 про виправлення описок, позов задоволено частково:
визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу»;
зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу»;
в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій останній, покликаючись на правові висновки Верховного Суду, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України № 1998 від 16.07.2002 зарахований з 02.07.2002 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень порядком переведення з Українсько-Російської товарної біржі міста Харкова. Присвоєно 7 ранг державного службовця, стаж державної служби позивача станом на 02.07.2002 становив 16 років 5 місяців 14 днів.
Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради № 14 від 08.01.2004 позивачу помічнику-консультанту народного депутата України ОСОБА_2 продовжено термін перебування на державній службі до 01.05.2006.
Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради № 1239 від 11.05.2006 позивача звільнено 03.05.2006 з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 у зв`язку з досягненням граничного віку проходження державної служби (п. 3 ст. 30 Закону України «Про державну службу»).
17.05.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою (реєстраційний № 165348/514221) щодо виплати грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів при виході на пенсію.
За результатом розгляду заяви листом від 07.06.2021 № 15/26-2021/184565 відповідач відмовив у задоволенні заяви, зазначивши, що на час звільнення (03.05.2006) чинною редакцією ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ було передбачено виплату грошової допомоги у розмірі 10 посадових окладів для державних службовців у разі їх виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років. Однак така грошова допомога може бути виплачена помічникам-консультантам за розпорядженням Керівника Апарату ВРУ на підставі особистого подання народного депутата України та у разі наявності економії фонду оплати праці помічників-консультантів. При його звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України четвертого скликання ОСОБА_2 в заяві та поданні народного депутата не порушувалося питання щодо виплати йому грошової допомоги. Крім того, кошторисом ВРУ на 2021 рік не передбачено кошти на виплату грошової допомоги помічникам-консультантам народних депутатів України минулих скликань у разі їх виходу на пенсію.
Не погоджуючись з вказаними висновками відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в частині, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».
Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день розгляду справи відповідачем не нараховано та не виплачено грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу», то права позивача в частині невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку не порушені.
Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Імперативними приписами статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі належні йому суми.
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Згаданими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, пов`язане із наявністю таких юридично значимих обставин, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, наслідком чого є сплата роботодавцем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відтак, у випадку встановлення порушення роботодавцем вищевказаних норм та наявності для застосування до останнього наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України, належним способом захисту порушених прав працівника є саме стягнення з такого роботодавця суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Поряд із цим, при вирішенні питання стягнення з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обов`язковим є визначення судом його розміру.
Так, Верховний Суд надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП України неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а.
У постанові від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, встановивши порушення законодавства про оплату праці (зокрема, невиплата працівнику при звільненні грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів), що створює підставу для відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України, суд повинен визначити розмір як суми, яка включається за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 КЗпП України, до належної працівнику заробітної плати, що складається із усіх виплат згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, так і суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
При визначенні розміру суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідне застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності, підходи щодо визначення яких викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.
У постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду виходила, з-поміж іншого, з того, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи.
Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їхнього розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
У постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду, покликаючись на висновки, викладені нею у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, констатувала, що за змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день розгляду справи відповідачем не нараховано та не виплачено грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу», то права позивача в частині невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку не порушені.
Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 26.09.2023 по справі № 640/2534/21 зазначено, що сталою та послідовною є практика Верховного Суду про наявність підстав при вирішенні спору про стягнення невиплаченої у строки, що встановлено статтею 116 КЗпП України, належної працівнику заробітної плати (її частини), одночасно вирішувати питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення невиплаченої (несвоєчасно виплаченої) працівнику заробітної плати (її частини) при звільненні.
Також суд звернув увагу на те, що Верховний Суд наголошував у постанові від 21.03.2023 у справі № 640/11699/21, правовідносини у якій є подібними, на помилковості висновків судів попередніх інстанцій про передчасність позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за статтею 117 КЗпП України, у випадку коли вона заявлена одночасно з вимогою про стягнення з Апарату ВРУ на користь особи грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки (сум, які належали позивачці при звільненні).
На підставі викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою той факт, що у цій справі позовна вимога про зобов`язання Апарату ВРУ виплатити позивачці середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки з дня звільнення позивачки по день фактичного розрахунку заявлена одночасно з вимогою про стягнення з Апарату ВРУ на користь позивачки грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки (сум, які належали позивачці при звільненні).
Поряд з цим, обираючи спосіб захисту порушеного права позивача у справі № 640/2534/21 Верховний Суд виходив з того, що визначення конкретної суми грошової компенсації за невикористані 559 календарних днів щорічних відпусток, яка підлягає нарахуванню та виплаті є дискреційними повноваженнями відповідача та належить виключно до повноважень останнього, а тому суд не може зобов`язати виплачувати конкретну суму такої грошової компенсації. Натомість має зобов`язати саме здійснити нарахування та виплату цієї компенсації. У зв`язку з цим, належним способом захисту прав позивача вважали зобов`язання Апарату ВРУ нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані 559 календарних днів щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 04.05.2000 по 29.08.2019.
Так, Верховний Суд не перевіряв застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права під час ухвалення ними судових рішень у цій частині задоволених позовних вимог.
Отже, в межах спірних правовідносин спосіб захисту порушеного права позивача визначено у формі зобов`язання відповідача вчинити певні дії, та рішення суду набрало законної сили, а тому суд першої інстанції цілком аргументовано вказав, що підстави для самостійного розрахунку судом середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації по день фактичного розрахунку з позивачем - відсутні.
В контексті викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати грошової допомоги з 03.05.2006 по день фактичного розрахунку.
Таким чином, апеляційна скарга позивача є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині із прийняттям постанови про задоволення позовних вимог.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2025 року скасувати в частині відмовлених позовних вимог та прийняти у цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог. 
Зобов`язати Апарат Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки виплати грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» з 03 травня 2006 року по день фактичного розрахунку.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: О. М. Ганечко

Я. М. Василенко