ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"31" серпня 2026 р. справа № 300/5260/26
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Главач І.А., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Болехівської міської ради Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – міський голова Болехівської міської ради Яцинин Іван Васильович про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (надалі, також – позивач, ОСОБА_1 ), в інтересах якого діє адвокат Томин Сергій Володимирович (надалі, також – представник позивача), звернувся в суд з позовною заявою до Болехівської міської ради Івано-Франківської області (надалі, також – відповідач, Болехівська міська рада, міська рада, орган місцевого самоврядування), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – міський голова Болехівської міської ради Яцинин Іван Васильович (надалі, також – третя особа, ОСОБА_2 , міський голова) в якій просить:
– визнати протиправним та скасувати рішення позачергової п`ятдесят третьої сесії восьмого демократичного скликання Болехівської міської ради Івано-Франківської області від 29 січня 2025 року № 17-53/25 "Про впорядкування оплати праці міського голови".
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення про впорядкування оплати праці міського голови було прийнято з порушенням процедури прийняття такого рішення. Зокрема, позивач зазначає, що рішеннями місцевого суду як адміністративного суду кількох депутатів міської ради притягнуто до відповідальності за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією. Таким чином, преюдиційними є обставини встановлення наявності конфлікту інтересів при прийнятті оскаржуваного рішення. З огляду на вищенаведене, просить позов задовольнити (а.с. 1-50).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.07.2026 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с. 52-53).
13.08.2026 до Івано-Франківського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач заперечив проти наведених позивачем у позовній заяві аргументів. Зокрема, відповідач зауважує, що оскаржуваним рішенням визначено розмір оплати праці міського голови виключно у межах, визначених законодавством. Також зауважує, що визначений розмір виплат не є довільним та відповідає межам бюджетних призначень. З огляду на вищенаведене, просить у задоволенні позову відмовити (а.с. 59-86).
14.08.2026 до Івано-Франківського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний суд" від третьої особи надійшли пояснення третьої особи. У своїх поясненнях третя особа зазначила, що безпосередньо не брала участі в прийнятті оскаржуваного рішення (а.с. 95-116).
Головуючий суддя Главач І.А. по даній адміністративній справі перебував у відпустці з 14.08.2026 по 28.08.2026 згідно наказу від 27.07.2026 № 153-В, що підтверджується довідкою секретаря судового засідання (а.с. 117), у зв`язку з чим строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України продовжуються на строк такої відпустки.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
На пленарному засіданні 53-ї позачергової сесії Болехівської міської ради 29.01.2025 було розглянуто питання щодо впорядкування оплати праці міського голови, яке було розглянуто під номером 17, що підтверджується копією протоколу пленарного засідання Болехівської міської ради № 53 від 29.01.2025 (а.с. 8-24).
За вказане рішення проголосувало 14 депутатів міської ради – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Гутак В.В., Заляско Н.Ю., Єфіменко А.С., ОСОБА_5 , Мандрик З.І., Мельник Б.М., Рожнятовський О.Я., Соболь О.Т., Соболь О.М., Яцків В.С., Латик У.Й., Уханський Р.Д., проти проголосував 1 депутат – Височанський А.Ф., утримався 1 депутат – ОСОБА_6 , не брали участі в голосуванні 2 депутати – ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (зворотна сторона а.с. 14).
Рішенням Болехівської міської ради № 17-53/25 від 29.01.2025 визначено оплату праці міського голови Болехівської міської ради ОСОБА_2 з 1 січня 2025 року (а.с. 27-28).
Постановою Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 27.01.2026 у справі № 339/378/25, залишеного без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 статті 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 29-33).
Постановою Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 03.02.2026 у справі № 339/380/25, залишеного без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 статті 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 34-38).
Постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 20.01.2026 у справі № 339/399/25, залишеного без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду, ОСОБА_9 визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 статті 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 39-44).
Постановою Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 27.01.2026 у справі № 339/401/25, залишеного без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду, ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 статті 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 45-49).
Вважаючи прийняте відповідачем рішення щодо визначення порядку оплати праці міського голови протиправним, з метою скасування відповідного рішення позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд встановив таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 140 Конституції України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" № 280/97-ВР від 21.05.1997 (надалі, також – Закон № 280/97-ВР).
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону № 280/97-ВР, місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Згідно з пунктом 42 частини 1 статті 26 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради здійснюється вирішення відповідно до закону питань затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.
У статті 45 цього Закону передбачено, що сільська, селищна, міська, районна в місті (у разі її створення), районна, обласна рада складається з депутатів, які обираються жителями відповідного села, селища, міста, району в місті, району, області на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування.
Згідно з частиною 12 статті 46 Закону № 280/97-ВР сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради.
Відповідно до частин 1-3 статті 59 Закону № 280/97-ВР, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Рішення ради приймається відкритим (у тому числі поіменним) або таємним голосуванням.
За змістом частини 10 статті 59 Закону № 280/97-ВР, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
У частині 1 статті 59-1 цього Закону передбачено, що сільський, селищний, міський голова, секретар, депутат сільської, селищної, міської ради, голова, заступник голови, депутат районної, обласної, районної у місті ради публічно повідомляє про конфлікт інтересів, який виник під час участі у засіданні ради, іншого колегіального органу (комісії, комітету, колегії тощо), відповідному колегіальному органу та не бере участі у розгляді, підготовці та прийнятті рішень відповідним колегіальним органом.
Аналіз частини 1 статті 59-1 Закону № 280/97-ВР дає підстави для висновку, що обов`язок щодо попередження конфлікту інтересів у депутата місцевої ради покладено на такого депутата.
Законом України "Про запобігання корупції" від 14.10.2014 № 1700-VII (надалі, також – Закон № 1700-VII) визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення недоліків корупційних правопорушень.
У статті 1 цього Закону надано значення термінів, які у ньому вживаються:
потенційний конфлікт інтересів – наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень;
реальний конфлікт інтересів – суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.
Зокрема, згідно з підпунктом "б" пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1700-VII суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування: народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутати місцевих рад, сільські, селищні, міські голови.
Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 1700-VII особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані:
1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів;
2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі – Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно;
3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів;
4) вживати заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.
Тобто, при виникненні конфлікту інтересів у депутата місцевої ради він має діяти у відповідності до правила, передбаченого у статті 59-1 Закону № 280/97-ВР, згідно з яким можливість брати участь у розгляді, підготовці та прийнятті рішень відповідною радою пов`язано з виконанням ним такої умови: самостійного публічного оголошення про це під час засідання ради, на якому розглядається відповідне питання.
Разом з тим, у частині 2 статті 35-1 Закону № 1700-VII зазначено, що у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи, яка входить до складу колегіального органу (комітету, комісії, колегії тощо), вона не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом.
Згідно з частиною 1 статті 67 Закону № 1700-VII, нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об`єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема НАЗК, органу місцевого самоврядування.
Частину 1 статті 67 Закону № 1700-VII не можна розглядати окремо і без співставлення з вимогами статі 35-1 названого Закону щодо імперативної заборони, у тому числі і депутату місцевої ради, брати участь у прийнятті рішення органом у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Повертаючись до матеріалів справи, суд зауважує наступне.
На пленарному засіданні 53-ї позачергової сесії Болехівської міської ради 29.01.2025 було розглянуто питання щодо впорядкування оплати праці міського голови, яке було розглянуто під номером 17, що підтверджується копією протоколу пленарного засідання Болехівської міської ради № 53 від 29.01.2025.
За вказане рішення проголосувало 14 депутатів міської ради – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Гутак В.В., Заляско Н.Ю., Єфіменко А.С., ОСОБА_5 , Мандрик З.І., Мельник Б.М., Рожнятовський О.Я., Соболь О.Т., Соболь О.М., Яцків В.С., Латик У.Й., Уханський Р.Д., проти проголосував 1 депутат – Височанський А.Ф., утримався 1 депутат – ОСОБА_6 , не брали участі в голосуванні 2 депутати – ОСОБА_7 та ОСОБА_2 .
Рішенням Болехівської міської ради № 17-53/25 від 29.01.2025 визначено оплату праці міського голови Болехівської міської ради ОСОБА_2 з 1 січня 2025 року.
Постановою Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 27.01.2026 у справі № 339/378/25, залишеного без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 статті 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Постановою Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 03.02.2026 у справі № 339/380/25, залишеного без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 статті 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 20.01.2026 у справі № 339/399/25, залишеного без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду, ОСОБА_9 визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 статті 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Постановою Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 27.01.2026 у справі № 339/401/25, залишеного без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду, ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 статті 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Відповідно до частини 6 статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Суд зауважує, що постановами місцевих судів, які набрали законної сили підтверджено, що депутати ОСОБА_4 , Мельник Б.М., Соболь О.М. та Єфіменко А.С. вчинили адміністративне правопорушення щодо порушення вимог закону щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів.
Зазначені депутати голосували під час прийняття оскаржуваного рішення за його прийняття, що підтверджується матеріалами справи.
Для встановлення порушення процедури прийняття рішення, визначальним є сам факт участі депутата у голосуванні за наявності конфлікту інтересів (незалежно потенційного чи реального), а не вплив такого голосування на прийняте рішення з урахуванням наявності кваліфікованої більшості, необхідної для прийняття позитивного рішення колегіальним органом.
Прийняте в умовах реального конфлікту інтересів у одного з депутатів рішення органу місцевого самоврядування компрометує, спаплюжує таке рішення, та, як наслідок, нівелює довіру суспільства до органів місцевого самоврядування в цілому.
Аналогічні висновки щодо застосування вимог статей 28, 35, 67 Закону № 1700-VII Велика Палата Верховного Суду сформувала у постанові від 20.03.2019 у справі № 442/730/17 з метою формування єдиної правозастосовчої практики, а також Касаційним адміністративним судом у складі ВС у постанові від 06.11.2024 у справі № 440/2150/23.
Суд зазначає, що дискреційні повноваження – це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.
Тобто дискреційні повноваження – це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Суд зауважує, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру. 
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).
Відтак, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Суд зауважує, що жодними належними доказами не підтверджено правомірності прийняття оскаржуваного рішення щодо визначення оплати праці міського голови Болехівської міської ради та виконання вимог закону щодо запобігання конфлікту інтересів при його прийнятті, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.
Слід зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява № 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункт 29).
Крім того, згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про повне обґрунтування заявлених позовних вимог, тому позов підлягає задоволенню повністю.
Суд вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд користується повноваженнями, передбаченими частиною другою статті 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: самостійно визначає формулювання резолютивної частини рішення суду, з метою її більш ефективного виконання та надання повного захисту правам позивача.
Щодо судових витрат суд звертає увагу на наступне.
Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Документально підтвердженими судовими витратами в даній справі є витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 1065,00 грн згідно квитанції до платіжної інструкції № 8421-9413-2294-2330 від 21.07.2026 (а.с. 6).
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік" встановлено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб в розрахунку на місяць з 01.01.2026 складає 3328,00 гривень.
Частиною 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлюються ставки судового збору, зокрема, відповідно підпункту 1 пункту 3 частини 2 статті 4 зазначеного Закону за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір", при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі – застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Таким чином, сума судового збору за подання даної позовної заяви становить 1064,96 грн, відповідно позивачем здійснено переплату судового збору.
Як наслідок, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Болехівської міської ради підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 1064,96 грн, відповідно до розміру задоволених позовних вимог.
Інші витрати, питання про розподіл яких може бути вирішено судом, відсутні.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

У Х В А Л И В:
Позов задовольнити повністю. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Болехівської міської ради Івано-Франківської області № 17-53/25 від 29.01.2025 "Про впорядкування оплати праці міського голови", прийняте на позачерговій п`ятдесят третій сесії восьмого демократичного скликання Болехівської міської ради Івано-Франківської області.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Болехівської міської ради (код ЄДРПОУ 04054270, площа Івана Франка, буд. 12, м. Болехів, Калуський район, Івано-Франківська область, 77202) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) гривні 96 (дев`яносто шість) копійок. 
Копію рішення надіслати представнику позивача, відповідачу та представнику третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача через підсистему "Електронний суд".
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ "Мої справи".
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );
відповідач – Болехівська міська рада (код ЄДРПОУ 04054270, площа Івана Франка, буд. 12, м. Болехів, Калуський район, Івано-Франківська область, 77202);
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ). 

Суддя  Главач І.А.