ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2026 року
м. Київ
справа № 203/3031/24
провадження № 61-6962св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Коломієць Г. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В.
учасники справи:
позивач - Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції 
(м. Одеса) в інтересах громадянина Швейцарської Конфедерації ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпропетровської міської ради, Служба у справах дітей Божедарівської селищної ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Постольник Оксана Сергіївна, на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області, в складі судді Берелет В. В., від 23 жовтня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Свистунової О. В., Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., від 13 травня 2026 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У червні 2024 року Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Південне МУ МЮ (м. Одеса)), діючи в інтересах громадянина Швейцарської Конфедерації ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_3 про визнання незаконним переміщення та подальше утримання малолітньої дитини, зобов`язання повернути малолітню дитину до місця постійного проживання.
2. Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої ОСОБА_6 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у Швейцарії, де потім постійно проживала.
3.  ОСОБА_1 стверджує, що у період з 25 по 26 січня 2024 року ОСОБА_3 з малолітньою дочкою ОСОБА_6 без попереднього його повідомлення та згоди виїхала в Україну. Йому стало відомо про цей виїзд 29 січня 2024 року від працівників дитячого садка, який відвідувала дитина. При цьому на території Швейцарії триває кримінальний процес проти ОСОБА_3 , їй висунуто обвинувачення у викраденні ОСОБА_6 щодо подій 2021 року, а ухвалою про порядок застосування надзвичайних заходів, виданою Окружним судом міста Лозанни від 24 серпня 2023 року, ОСОБА_3 разом з дочкою заборонено залишати територію Швейцарської Конфедерації.
4. Під час перебування ОСОБА_3 із ОСОБА_6 в Україні Окружний суд міста Лозанни у Швейцарській Конфедерації «ex officio» ухвалив рішення «Про надзвичайні забезпечувальні заходи» від 05 березня 2024 року в справі ОСОБА_1 проти ОСОБА_3 та призначив ОСОБА_1 фактичну опіку над дочкою, а ОСОБА_3 була зобов`язана негайно повернути дитину до Швейцарії і надалі мати доступ до неї з періодичністю два рази на місяць.
5. Батько звертає увагу на стан здоров`я ОСОБА_3 , у якої діагностовано онкологічне захворювання та можливий вплив захворювання на виконання нею батьківських обов`язків. Матері дитини були рекомендовані та частково виконувались нею під час перебування на території Швейцарії медичні обстеження, лікування у закладах охорони здоров`я, метою яких є відтермінування проявів симптомів хвороби і продовження життя.
6. 08 лютого 2024 року до Міністерства юстиції України, як Центрального органу виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (далі - Гаазька конвенція 1980 року), через Федеральне відомство юстиції Швейцарської Конфедерації, як Центральний орган із виконання на території Швейцарської Конфедерації Гаазької конвенції 1980 року, надійшла заява ОСОБА_1 про сприяння поверненню дитини ОСОБА_6 до місця її постійного проживання у Швейцарії.
7. 24 березня 2024 року на підставі заяви ОСОБА_1 Міністерство юстиції України доручило Центральному відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Південного МУ МЮ (м. Одеса) звернутися до ОСОБА_3 з метою роз`яснення їй положень Гаазької конвенції 1980 рокута отримання згоди на добровільне повернення дитини до Швейцарії.
8. 03 квітня 2024 року Південним МУ МЮ (м. Одеса) направлено ОСОБА_3 лист з проханням прибути до Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги для проведення співбесіди.
9. Однак станом на 18 квітня 2024 року на адресу Південного МУ МЮ 
(м. Одеса) заяв або пояснень від ОСОБА_3 щодо заяви ОСОБА_1 про повернення його малолітньої доньки ОСОБА_6 не надходило.
10. Згідно з листом Федерального відомства юстиції Швейцарської Конфедерації від 29 квітня 2024 року ОСОБА_1 просить розпочати судові процедури щодо повернення дитини до місця постійного проживання у Швейцарії, зазначаючи, що ОСОБА_3 здійснила незаконне вивезення та подальше утримання дитини на території України.
11. Посилаючись на викладене, позивач просив суд:
- визнати незаконним переміщення та подальше утримання відповідачкою на території України малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
- зобов`язати відповідачку повернути малолітню дитину 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до місця постійного проживання в Швейцарську Конфедерацію за адресою: 
АДРЕСА_1 , протягом 10 днів з дня набрання цим рішенням законної сили; 
- у разі відмови відповідачки повернути добровільно малолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Швейцарської Конфедерації у визначений строк (один місяць з дня набрання рішенням законної сили) - відібрати дитину і передати батькові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , для забезпечення повернення дитини до Швейцарської Конфедерації за адресою: АДРЕСА_2.
Інформація про рух справи та короткий зміст судових рішень
12.  ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідачка ОСОБА_3 померла.
13. Ухвалою Криничанського районного суду Дніпропетровської області 
від 14 березня 2025 року у зв`язку зі смертю відповідачки ОСОБА_3 до участі у справі як її правонаступника залучено ОСОБА_2 . 
14. Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області 
від 23 жовтня 2025 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 травня 2026 року, позов задоволено частково. 
Визнано незаконним переміщення та подальше утримання ОСОБА_2 на території України малолітньої ОСОБА_6 .
Зобов`язано ОСОБА_2 повернути малолітню дитину ОСОБА_6 
ІНФОРМАЦІЯ_2 до місця постійного проживання в Швейцарську Конфедерацію за адресою: 
АДРЕСА_1 , протягом одного місяця з дня набрання цим рішенням законної сили.
У разі відмови ОСОБА_2 повернути добровільно малолітню ОСОБА_6 до Швейцарської Конфедерації у визначений строк (один місяць з дня набрання рішенням законної сили) відібрати дитину і передати батькові ОСОБА_1 для забезпечення повернення дитини до Швейцарської Конфедерації за адресою: АДРЕСА_2. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
15. Додатковим рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2025 року обов`язок зі сплати витрат, пов`язаних із поверненням малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до Швейцарської Конфедерації, покладено на ОСОБА_1.
16. Судові рішення мотивовані тим, що вивезення дитини зі Швейцарії та подальше її утримування відповідачкою на території України є протиправним, оскільки мати разом з малолітньою дочкою без попереднього повідомлення та без згоди батька дитини виїхала в Україну, що підтверджено зокрема, рішенням від 05 березня 2024 року Окружного суду міста Лозанни у Швейцарській Конфедерації «Про надзвичайні забезпечувальні заходи» у справі ОСОБА_1 проти ОСОБА_3 .
17. Суди дійшли висновку про наявність умов визначених у статтях 3, 4, 
35 Гаазької конвенції 1980 року, за яких Держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема:
- дії, що порушують права позивача, відбулися після набуття чинності Гаазькою конвенцією 1980 рокуу відносинах між двома державами;
- дитина, про яку йде мова, не досягла 16-річного віку;
- Швейцарська Конфедерація є державою, в якій дитина народилась, постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі зміна її місця проживання;
- дії щодо вивезення і утримування дитини за кордоном порушують права одного з батьків на піклування, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок утримування дитини на території іншої держави.
18. Суди вказали на відсутність доказів того, що батько дитини ОСОБА_1 дав згоду на переміщення дитини чи фактично не здійснював права піклування на момент переміщення дитини, або існує серйозний ризик того, що повернення дитини до батька, загрожує їй психологічною або фізичною небезпекою, чи внаслідок такого повернення дитина потрапить у нестерпні умови.
19. Суд апеляційної інстанції врахував, що ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції України 08 лютого 2024 року, тобто в межах одного року з моменту незаконного переміщення та утримування дитини на території України, а тому правові підстави для застосування положень абзацу другого статті 12 Гаазької конвенції 1980 року (відповідно до яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання, якщо у ході розгляду справи встановить, що з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі) відсутні. Також суд вказав, що саме внаслідок незаконного утримування дитина продовжувала перебувати на території України, формуючи соціальні зв`язки, на які тепер посилається відповідачка, як підставу для відмови в позові. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
20. У касаційній скарзі  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат 
Постольник О. С., просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
21. У травні 2026 року  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат 
Постольник О. С., подала касаційну скаргу на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 травня 2026 року.
22. Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2026 року відкрито касаційне провадження, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які у червні 2026 року надійшли до Верховного Суду. Зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку виконання рішення суду в частині примусового відібрання дитини.
23. Ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
24. Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме порушення судами норм процесуального права та наявність передбачених пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підстав для скасування оскаржених судових рішень.
25. Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заяви про витребування доказів шляхом направлення судового доручення до компетентних органів кантону Во Швейцарської Конфедерації, а саме інформації та документів, які свідчать про те, що заявник (батько дитини) фактично не здійснював права піклування на момент переміщення та існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психологічної шкоди або іншим шляхом створить нестерпну обстановку для дитини.
26. Саме ця інформація, на думку відповідачки, підтверджує існування виняткових обставин, які відповідно до положень чинності Гаазької конвенції 1980 року могли бути підставою для відмови у поверненні дитини.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
27. У липні 2026 року Міністерство юстиції України подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
28. Відзив мотивований тим, що предметом розглядуваної справи є виключно повернення малолітньої дитини і порядок виконання державою Україна взятих на себе зобов`язань, у той час як подане представником клопотання про направлення судового доручення до компетентних органів стосується не обставин незаконного переміщення чи утримування дитини, а ширшого сімейного конфлікту між батьками дитини.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
29. Батьками малолітньої ОСОБА_6 , яка народилась 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Лозанна Швейцарської Конфедерації, є громадянин Швейцарії ОСОБА_1 та громадянка України ОСОБА_3 .
30. Дитина від моменту народження постійно проживала у Швейцарській Конфедерації та була прийнята до дитячого садку «Piccolo Mondo».
31. За повідомленням ОСОБА_1 у період з 25 по 26 січня 2024 року ОСОБА_3 разом з малолітньою дочкою ОСОБА_6 , без його попереднього повідомлення та згоди виїхала в Україну. ОСОБА_1 стало відомо про цей виїзд 29 січня 2024 року від працівників дитячого садка, який відвідувала дитина.
32. 08 лютого 2024 року, до Міністерства юстиції України, через Федеральне відомство юстиції Швейцарської Конфедерації, надійшла заява ОСОБА_1 про сприяння поверненню дитини ОСОБА_6 до місця її постійного проживання у Швейцарії на підставі Гаазької Конвенції 1980 року.
33. 05 березня 2024 року Окружний суд міста Лозанни у Швейцарії «ex officio» ухвалив рішення «Про надзвичайні забезпечувальні заходи» у справі ОСОБА_1 проти ОСОБА_3 . Голова суду призначив ОСОБА_1 фактичну опіку над ОСОБА_6 та зобов`язав ОСОБА_3 негайно повернути ОСОБА_6 до Швейцарії і надалі користуватися доступом до дитини із періодичністю два рази на місяць.
34. 16 жовтня 2024 року адміністрація Дніпропетровської міської ради затвердила висновок № 467-р, яким визнала недоцільним вирішення питання щодо відібрання дитини ОСОБА_6 у матері ОСОБА_3 та повернення до Швейцарії.
35.  ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 померла.
36.  ОСОБА_2 є бабою дитини.
37. Згідно наявного в матеріалах справи висновку фахівця-психолога, складеного 19 вересня 2025 року за результатами психологічного діагностування за зверненням ОСОБА_2 , встановлено наявність тісного емоційного зв`язку ОСОБА_6 з бабою ОСОБА_2 . Підсвідомо дитина відчуває, що проживати разом з бабою їй комфортно, затишно, спокійно, безпечно та про неї піклуються. З батьком ОСОБА_1 у дівчинки відсутній емоційний зв`язок, згадування фахівцем батька викликає у ОСОБА_6 тривогу, поведінка дівчинки свідчить про її небажання спілкуватися та проживати разом з батьком. Відсутність батька в житті дитини, на даний час не вплинула негативно на її психоемоційний стан та розвиток.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
38. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
39. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
40. Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
41. Чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права (стаття 15 Закону України «Про міжнародні договори України»).
42. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
43. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).
44. Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
45. Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані Гаазькою Конвенцією 1980 року, яка набула чинності для України 01 вересня 2006 року.
46. Згідно зі статтею 1 Гаазької Конвенції 1980 року цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.
47. Переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання (частина перша статті 3 Гаазької Конвенції 1980 року).
48. Згідно з частиною другою статті 3 Гаазької Конвенції 1980 року права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.
49. Отже, виходячи зі змісту Гаазької Конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).
50. Головний акцент Конвенції полягає в тому, що один з батьків або членів сім`ї не може самостійно приймати рішення про зміну постійного місця проживання дитини. Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого (ї) відбулась зміна місця проживання дитини.
51. Відповідно до частини першої статті 12 Гаазької Конвенції 1980 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.
52. Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що саме Швейцарія була місцем постійного проживання малолітньої ОСОБА_6 на момент її вивезення матір`ю в Україну наприкінці січня 2024 року без згоди батька. Такі дії, як і подальше утримування дитини в Україні її бабою ОСОБА_2 є незаконними і підпадають під дію Гаазької Конвенції 1980 року.
53. Компетентний суд Швейцарської Конфедерації 05 березня 2024 року ухвалив рішення, яким зобов`язав ОСОБА_3 негайно повернути дитину до Швейцарії, однак це рішення не було виконане. 
54. Протиправні дії матері, а після її смерті - баби дитини порушують права батька та суперечать найкращим інтересам дитини.
55.  ОСОБА_1 без зволікання відреагував на незаконне переміщення дитини та ініціював процес повернення дитини до місця її постійного проживання. 
56. Відповідно до статті 12 Гаазької Конвенції 1980 року:
якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

якщо судовий або адміністративний орган в запитуваній державі має підстави вважати, що дитина була переміщена до іншої держави, він може зупинити процедури або відмовити в прийнятті заяви про повернення дитини. 

57. Відповідно до статті 13 Гаазької Конвенції 1980 року: 
незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:
а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або
b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.
судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому необхідно брати до уваги її думку. 
розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.
58. Згідно зі статтею 20 Гаазької Конвенції 1980 року у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.
59. Таким чином, у частині другій статті 12, частинах першій, другій статті 13 та статті 20 Гаазької Конвенції 1980 року наведено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання, однак у розглядуваній справі таких обставин не встановлено.
60. Відповідно до практики ЄСПЛ рішення про повернення дитини до держави постійного місця проживання, прийняте на підставі Гаазької конвенції, відповідає пункту 1 статті 6 і статті 8 Конвенції.
61. Згідно з висновками ЄСПЛ, висловленими у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12 липня 2011 року, заява № 14737/09, рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.
62. У справі «Х проти Латвії», заява № 27853/09, рішення 
від 26 листопада 2013 року, ЄСПЛ зазначав, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами.
63. Розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Конвенції 1980 року, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції 1980 року, а також намірам та меті Конвенції 1980 року. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько.
64. Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди насамперед повинні враховувати, що частина перша статті 13 Конвенції покладає обов`язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести.
65. У рішенні у справі «Сатановська та Роджерс проти України», заява 
№ 12354/19, ЄСПЛ вказав, що стаття 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Відмова врахувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13, 20 Гаазької конвенції, і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 Конвенції, а також меті та завданню Гаазької конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, що не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які треба тлумачити вузько. Це також дозволить ЄСПЛ, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд.
66. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
67. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
68. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
69. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
70. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
71. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд правильно вказав на відсутність доказів, які б підтверджували, що батько дитини ОСОБА_1 давав згоду на її переміщення чи фактично не здійснював права піклування на момент переміщення дитини, а також те, що існує серйозний ризик того, що повернення дитини до батька, загрожує їй психологічною або фізичною небезпекою, або що внаслідок повернення дитина потрапить у нестерпні умови.
72. Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ОСОБА_2 посилалась на безпідставну відмову суду у витребування доказів шляхом направлення судового доручення до компетентних органів кантону Во Швейцарської Конфедерації, оскільки саме ці докази, на думку відповідачки, могли підтвердити існування виняткових обставин, які в розумінні Гаазької конвенції 1980 року могли бути підставою для відмови у поверненні дитини.
73. Вказане клопотання ОСОБА_2 від 12 червня 2025 року (про витребування інформації про стан судової справи щодо розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; рішення судових та/чи соціальних служб, які б встановлювали порядок спілкування ОСОБА_1 з дочкою; факти, причини та обставини звернення ОСОБА_3 до соціальних та правоохоронних органів, про надання ОСОБА_3 тимчасового житла за межами подружнього будинку 
у 2022 році та визначення місця її проживання окремо від чоловіка; факти порушення ОСОБА_1 рішень правоохоронних та/чи соціальних органів, які визначали порядок спілкування з ОСОБА_3 та виховання/утримання ОСОБА_6 , а також вчинення ним насильницьких дій стосовно них та інших осіб; майновий стан ОСОБА_1 , його місце роботи та доходи) було предметом оцінки судами попередніх інстанцій.
74. Верховний Суд вважає, що вирішення цього клопотання не вплинуло на правильність вирішення справи, в межах якої достовірно встановлено факт незаконного переміщення дитини зі Швейцарії та її утримування матір`ю, а потім бабою в Україні всупереч волі батька.
75. При цьому компетентний суд Швейцарської Конфедерації своїм рішенням від 05 березня 2024 року призначив опіку над дитиною саме її батьку - ОСОБА_1 , вочевидь, не вбачаючи з боку батька реальної загрози для дитини.
76. За встановлених у цій справі обставин, колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що задоволення позову та повернення малолітньої дитини до місця її постійного проживання в Швейцарії відновить права батька на особисте виховання дочки та відповідатиме найкращим інтересам дитини, мати якої померла.
77. Відомості щодо позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо його дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в матеріалах справи відсутні.
78. За законодавством України баба дитини, не позбавлена права спілкуватись зі своєю внучкою та брати участь у її вихованні (частина перша статті 257 СК України), однак саме батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 СК України).
79. В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржені судові рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, які б давали підстави для їх скасування.
80. Висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах, яким надана належна правова оцінка та правильному застосуванні норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Судами під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
81. Оскаржені судові рішення є достатньо мотивованими і містять висновки судів щодо питань, які мають значення для справи. 
82. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
83. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
84. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija 
v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
85. Колегією суддів не встановлено необхідності у заслуховуванні пояснень учасників справи, а тому клопотання Міністерства юстиції України про розгляд справи у судовому засіданні за участю сторін задоволенню не підлягає.
86. Виконання судового рішення, яке було зупинено до закінчення перегляду справи в касаційному порядку, необхідно поновити.
Керуючись статтями 2, 400, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Постольник Оксана Сергіївна, залишити без задоволення.
2. Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області 
від 23 жовтня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 13 травня 2026 року залишити без змін.
3. Поновити виконання рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2025 року.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: | В. В. Шипович Г. В. Коломієць О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Сердюк