ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року | Справа №160/20353/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ремез К.І. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

14.07.2026 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в період з 17.03.2022 по 31.07.2022 грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсація невикористаної щорічної основної відпустки, додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення в період з 17.03.2022 по 31.07.2022 грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсація невикористаної щорічної основної відпустки, додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що в період з 17.03.2022 по 31.07.2022 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , яка перебувала на фінансовому забезпеченні відповідача. Позивач зазначає, що відповідач розраховував його грошове забезпечення із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01 січня 2018 року (1762,00 грн), тоді як пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 у первісній редакції вимагає застосування прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня відповідного календарного року. На підтвердження цього позивач посилається на те, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103.
Разом із позовною заявою позивач подав заяву про поновлення строку звернення до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.07.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) з 17.08.2026 за наявними у справі матеріалами.
20.07.2026 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на таке.
По-перше, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 скасовано лише пункт 6 постанови № 103, але ні Кодекс адміністративного судочинства України, ні інші акти законодавства не передбачають автоматичного поновлення дії попередньої редакції акта; Кабінет Міністрів України нового акта не ухвалював, а тому підстав застосовувати пункт 4 постанови № 704 у первісній редакції немає.
По-друге, оклади за військовим званням та посадові оклади визначені Міністром оборони України в межах асигнувань, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 у розмірі 1762,00 грн, що відповідає листу Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України від 14.11.2023 № 220/13/7642.
По-третє, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань і грошова допомога для оздоровлення надаються у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, і встановлюються за рішенням Міністра оборони України, а не дорівнюють йому автоматично.
Відповідь на відзив від позивача до суду не надійшла.
Згідно положень статті 262 КАС України, суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.
ОСОБА_1 у період з 17.03.2022 по 31.07.2022 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця-регулювальника, у військовому званні старшого солдата.
Представник позивача звернувся до відповідача із заявою, якою просила відповідача нарахувати та виплатити позивачу, в період з 17.03.2022 по 31.07.2022 року грошове забезпечення відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», визначивши розміри посадового окладу, окладу за військовими званням у 2022 році шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом відповідно на 01 січня 2022 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14, з урахуванням раніше виплачених сум та з адвокатським запитом.
З листа відповідача від 20.04.2026 № 6/3/640 вбачається, що військова частина, у якій проходив службу позивач, перебувала на фінансовому забезпеченні ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Листом Військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2026 № 1143/7629 позивачу повідомлено, що за період служби з 24.02.2022 по 17.02.2024 розмір посадового окладу та окладу за військовим званням розраховано відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 і підстав для перерахунку немає.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає про таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби.
Згідно з частиною 2 статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Відповідно до частини 4 цієї статті грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
На виконання цих приписів Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - постанова № 704), пунктом 4 якої у первісній редакції встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 пункт 4 постанови № 704 було викладено в новій редакції, якою розрахунковою величиною визначено прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня 2018 року. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 пункт 6 постанови № 103, яким внесено ці зміни, визнано протиправним та скасовано.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 пункт 4 постанови № 704 знову змінено - розміри окладів велено обчислювати виходячи зі сталої величини 1762 гривні. Проте ця зміна набрала чинності 20.05.2023, тобто після спірного періоду, і до спірних правовідносин не застосовується.
За висновком Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, викладеним у постанові від 17.02.2026 у справі № 520/5814/24, з огляду на визначені частиною 3 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами пункт 4 постанови № 704 підлягає застосуванню у первісній редакції - із використанням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19 та від 10.01.2023 у справі № 340/507/22).
Згідно із частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2022 встановлено в розмірі 2481 гривня, тобто більшому, ніж 1762,00 грн, з яких виходив відповідач.
Отже, у спірний період грошове забезпечення позивача мало обчислюватися виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення 2481 грн на відповідний тарифний коефіцієнт, а не 1762,00 грн.
Щодо доводів відзиву суд зазначає таке.
Довід про те, що скасування пункту 6 постанови № 103 не поновлює автоматично первісної редакції пункту 4 постанови № 704, суд відхиляє. Підставою для застосування у спірних правовідносинах прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, є не сам факт скасування підзаконної норми, а припис частини 3 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України: у разі невідповідності правового акта акту вищої юридичної сили суд застосовує акт, який має вищу юридичну силу. Прожитковий мінімум є базовим державним соціальним стандартом і встановлюється щороку законом про Державний бюджет України; підзаконний акт, який заморожує цю величину на рівні 2018 року, суперечить закону про Державний бюджет на відповідний рік і в цій частині судом не застосовується.
Довід про те, що оклади встановлені Міністром оборони України в межах асигнувань і відповідають листу Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України, суд також відхиляє. Розмір посадового окладу та окладу за військовим званням визначений актом Кабінету Міністрів України (частина 4 статті 9 Закону № 2011-XII), а лист центрального органу виконавчої влади не є нормативно-правовим актом і не може змінювати розрахункову величину, визначену постановою № 704. Крім того, реалізація права, що ґрунтується на чинних нормативно-правових актах, не залежить від обсягу бюджетних асигнувань: у рішенні від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00, пункт 26) Європейський суд з прав людини зазначив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Щодо доводу про те, що грошова допомога для оздоровлення та матеріальна допомога надаються в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, то він є правильним по суті, але предмету цього спору не стосується. Суд не встановлює право позивача на ці виплати й не визначає їх розміру: йдеться лише про те, що ті з них, які відповідач у спірному періоді фактично нарахував і виплатив, мають бути перераховані, оскільки їх розмір похідний від посадового окладу та окладу за військовим званням, які обчислені неправильно. Це відповідає висновку Третього апеляційного адміністративного суду у справі № 160/3705/26 від 22.06.2026: перерахунок розміру посадового окладу та окладу за військовим званням супроводжує здійснення перерахунку (донарахування) у такий період одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні відпустки та премії.
Щодо того чи є відповідач належним, суд зазначає таке.
У листі від 20.04.2026 № 6/3/640 відповідач, визнаючи, що військова частина перебувала на його фінансовому забезпеченні, водночас зазначив, що всі нарахування та складання роздавальних відомостей за період з 24.02.2022 по 31.07.2022 здійснювались фінансово-економічною службою військової частини, а тому звертатися слід до її командування. Суд цей довід відхиляє.
За абзацом п`ятим пункту 8 розділу I Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні. Отже, відповідальним за нарахування та виплату грошового забезпечення є той суб`єкт, на чиєму фінансовому забезпеченні перебувала військова частина у відповідний період. Цей факт щодо спірного періоду відповідач визнав власним листом. Те, який саме підрозділ технічно складав роздавальні відомості, на визначення належного відповідача не впливає.
Суд враховує також, що картка особового рахунку позивача, наявна в матеріалах справи, охоплює період з серпня 2022 року і підписана вже посадовими особами Військової частини НОМЕР_1 , тобто стосується вже того часу, коли частину було знято з фінансового забезпечення відповідача. Це підтверджує, а не спростовує висновок про те, що саме відповідач був фінансовим органом у спірному періоді.
За таких обставин бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення, обчисленого виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022, є протиправною.
Щодо строку звернення до суду та заяви позивача про його поновлення суд зазначає таке.
Частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк. Водночас ця норма не регулює звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, у справах про стягнення належних їм виплат у разі порушення законодавства про оплату праці - спеціальною для таких вимог є стаття 233 Кодексу законів про працю України. За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11.07.2024 у справі № 990/156/23 стаття 233 КЗпП є нормою матеріального права і поширюється на всіх працівників, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022, статтю 233 КЗпП викладено в новій редакції. До 19.07.2022 частина 2 цієї статті передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Верховний Суд у складі судової палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23 сформулював висновок: якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП у редакції, чинній до 19.07.2022, та були припинені вже за нової редакції, то правовідносини до 19.07.2022 регулюються попередньою редакцією статті 233 КЗпП, а з 19.07.2022 - новою.
Отже, до вимог позивача за період з 17.03.2022 по 18.07.2022 включно застосовується стаття 233 КЗпП у редакції, чинній до 19.07.2022, яка не обмежувала звернення до суду будь-яким строком. У цій частині строк звернення до суду позивачем не пропущений, а тому вимоги розглядаються по суті.
Щодо періоду з 19.07.2022 по 31.07.2022 суд виходить з такого. За частиною 2 статті 233 КЗпП у чинній редакції із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Суд враховує Рішення Великої палати Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025 у справі № 1-7/2024(337/24), яким визнано неконституційною частину першу статті 233 КЗпП в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Разом із тим Конституційний Суд України розмежував два строки: тримісячний строк для звернення працівника під час дії трудових відносин, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП, і тримісячний строк для звернення звільненого працівника, передбачений частиною другою цієї статті. Неконституційною визнано саме частину першу; частина друга статті 233 КЗпП залишається чинною. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.01.2026 у справі № 420/20606/24.
Оскільки позивач звільнений з військової служби, до вимог за період з 19.07.2022 застосовується частина друга статті 233 КЗпП і тримісячний строк звернення до суду, який за цією нормою обчислюється з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 цього Кодексу). За листом Військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2026 № 1143/7629 служба позивача тривала по 17.02.2024. Доказів того, що письмове повідомлення про нараховані та виплачені при звільненні суми позивач одержав пізніше дня виключення зі списків особового складу, матеріали справи не містять, а сам позивач на такі обставини не посилається. Позовна заява надійшла до суду 14.07.2026, тобто більш як через два роки після звільнення, зі значним пропуском цього строку.
Довід позивача про те, що про порушення свого права він дізнався лише з листів-відповідей від 20.04.2026 та 05.05.2026, отриманих на адвокатські запити, суд відхиляє. У постанові від 25.06.2026 у справі № 520/25416/25 Верховний Суд зазначив, що отримання працівником після проведення остаточного розрахунку додаткових роз`яснень, відповідей на адвокатські запити чи інших документів від роботодавця саме по собі не розпочинає нового перебігу строку звернення до суду, оскільки такий строк включає й час, необхідний особі для отримання інформації щодо проведеного розрахунку та оцінки його правильності.
У заяві про поновлення строку позивач жодних причин його пропуску не навів - він доводить, що строку взагалі не пропускав. Доказів того, що протягом більш як двох років після звільнення він був позбавлений реальної можливості звернутися до суду, матеріали справи не містять. За таких обставин підстав вважати причини пропуску строку поважними суд не вбачає.
Відповідно до частини 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 240 цього Кодексу суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Отже, у задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду в частині вимог за період з 19.07.2022 по 31.07.2022 належить відмовити, а позовні вимоги за цей період - залишити без розгляду.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем не надано доказів правомірності обчислення грошового забезпечення позивача виходячи з розрахункової величини 1762,00 грн.
Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у визначений судом спосіб.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», розподіл судових витрат не здійснюється.
Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. 2, 5, 14, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в період з 17.03.2022 по 18.07.2022 грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсація невикористаної щорічної основної відпустки, додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення в період з 17.03.2022 по 18.07.2022 грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсація невикористаної щорічної основної відпустки, додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 31 липня 2022 року - відмовити.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії за період з 19 липня 2022 року по 31 липня 2022 року - залишити без розгляду.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.І. Ремез