ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року
м. Київ

справа № 753/11854/22

провадження № 61-2874 св 26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2026 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Невідомої Т. О., Нежури В. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовної заяви 

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 1999 року вона та ОСОБА_2 почали проживати однією сім`єю як чоловік та жінка, вести спільне господарство. Під час фактичних шлюбних відносин ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_3 30 березня 2004 року вона та ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві. 
За час спільного проживання і шлюбу ними було придбано майно: земельна ділянка, площею 0, 126 га, з кадастровим номером 3220882202:02:002:0077, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташована у с. Городище Бориспільського району Київської обл.; домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0, 25 га, з кадастровим номером 3220882202:02:002:0060, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за цією ж адресою; домоволодіння, споруджене та не введене в експлуатацію, розташоване по АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; автомобіль Mazda, 1988 року випуску; автомобіль Citroen Jumpy, 2016 року випуску; автомобіль 
GMC Acadia.
Вказувала, що між ними виник спір стосовно володіння, користування та розпорядження вищезазначеним рухомим та нерухомим майном.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд: 
- встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з 1999 року по 2004 рік та в порядку поділу майна визнати за нею право власності на: 
- 1/2 частину земельної ділянки, площею 0, 126 га, з кадастровим номером 3220882202:02:002:0077, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у с. Городище Бориспільського району Київської обл.; 
- 1/2 частину земельної ділянки, площею 0, 25 га з кадастровим номером 3220882202:02:002:0060, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 ; 
- 1/2 частину домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 ; 
- 1/2 частину домоволодіння, спорудженого та не введеного в експлуатацію, розташованого по АДРЕСА_1 ; 
- 1/2 частину квартири  АДРЕСА_2 ; 
- 1/2 частину вартості транспортних засобів: автомобіля Mazda, 1988 року випуску, автомобіля Citroen Jumpy, 2016 року випуску, та автомобіля GMC Acadia, 2016 року випуску, у розмірі 641 225 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2025 року у складі судді Журавського В. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0, 126 га, з кадастровим номером 3220882202:02:002:0077, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у с. Городище Бориспільського району Київської обл.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0, 25 га, з кадастровим номером 3220882202:02:002:0060, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована у с. Городище Бориспільського району Київської обл.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат. 

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою доведено на підставі належних, достатніх та допустимих доказів, показів свідків факт її спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, починаючи з 1998 року.
Разом з тим, ухвалюючи рішення в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 1999 року по 2004 рік, визнання квартири АДРЕСА_2 та автомобіля Mazda, 1988 року випуску, спільним майном подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що сторони у зазначений період перебували у зареєстрованих шлюбах з іншими особами, зокрема позивачка розірвала попередній шлюб 19 грудня 2000 року, а відповідач перебував у шлюбі з 05 вересня 1981 року до 24 червня 2003 року. 
Також суд урахував, що встановлення факту, про який просить позивачка, можливе лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності Сімейним кодексом України (далі - СК України), оскільки до цього часу відповідні відносини врегульовував Кодексу про шлюб та сім`ю України, який не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без шлюбу. 
Урахувавши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року законом не передбачено. Відповідно, квартира АДРЕСА_2 та автомобіль Mazda, 1988 року випуску, не є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та не підлягають поділу.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину: земельної ділянки, площею 0, 126 га, кадастровий номер 3220882202:02:002:0077; земельної ділянки, площею 0, 25 га, кадастровий номер 3220882202:02:002:0060; домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що це майно набуто в період зареєстрованого шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому позивачка має право на 1/2 частину спірного майна, згідно зі статтями 60, 70 СК України, враховуючи презумпцію рівності часток подружжя у спільній сумісній власності. Відповідач не довів належними та допустимими доказами, що це майно придбано за його особисті кошти.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину домоволодіння,спорудженого та не введеного в експлуатацію, розташованого по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції посилався на те, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає після завершення будівництва, прийняття в експлуатацію (якщо це вимагається), та державної реєстрації. Оскільки будинок є самочинним будівництвом, не введений в експлуатацію і право власності на нього не зареєстроване, цей об`єкт нерухомості не є таким, право власності на який може бути визнано судом. До завершення будівництва у сторін може існувати лише право спільної сумісної власності на матеріали та конструктивні елементи, використані в будівництві.
Також суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобілів Citroen Jumpy, 2016 року випуску, та GMC Acadia. Суд зазначив, що позивачка не надала належних і допустимих доказів того, що саме відповідач підробив документи та відчужив автомобіль GMC Acadia без її згоди, а наявність кримінального провадження само по собі не доводить вину відповідача в цивільному процесі. Водночас суд встановив, що автомобіль Citroen Jumpy, 2016 року випуску, придбаний в період зареєстрованого шлюбу сторін у справі, є спільним майном подружжя і неподільною річчю, яка перебуває у фактичному користуванні відповідача. Проте оскільки позивачка не надала належних та допустимих доказів дійсної ринкової вартості цього автомобіля, суд першої інстанції не вбачав підстав для стягнення з відповідача на її користь компенсації 1/2 частини вартості цього автомобіля.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 20 січня 2026 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Красненка Ю. В. залишено без задоволення; апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Селецької О. В. задоволено частково.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2025 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а також в частині розподілу судових витрат, ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позов задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до 30 березня 2004 року.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 частини вартості відчужених проти її волі та не в інтересах сім`ї транспортних засобів: автомобіля Citroen Jumpy, 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та автомобіля GMC Acadia, 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , на загальну суму 493 000 грн.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині визнання права власності на 1/2 частину самочинного будівництва, а саме домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , відмовлено.
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Вирішено питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що до 01 січня 2004 року закон не передбачав можливість встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Водночас наданими доказами, показами свідків позивачка об`єктивно довела факт її спільного проживання разом із ОСОБА_2 у період з 01 січня 2004 року до 30 березня 2004 року (дати фактичної реєстрації шлюбу між сторонами), а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до 30 березня 2004 року та можливість застосування положень статті 74 СК України до відносин, які існували у цей період. 
Апеляційний суд встановив, що квартира АДРЕСА_2 придбана 13 вересня 2004 року, тобто у період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за спільні кошти подружжя, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину зазначеного майна.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що автомобіль Mazda, 1988 року випуску, набутий 27 вересня 2003 року, тобто до 01 січня 2004 року і до виникнення фактичних шлюбних відносин між сторонами та до реєстрації шлюбу між ними, не є спільним сумісним майном подружжя і не підлягає поділу.
Також апеляційний суд вважав правильним висновок суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0, 126 га, з кадастровим номером 3220882202:02:002:0077, 1/2 частину земельної ділянки, площею 0, 25 га, з кадастровим номером 3220882202:02:002:0060, та 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , оскільки це майно набуто в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі і відповідачем не доведено, що це майно придбано за рахунок його особистих коштів.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобілів Citroen Jumpy, 2016 року випуску, та GMC Acadia, 2016 року випуску, та ухвалюючи рішення про задоволення цих вимог, апеляційний суд виходив з того, що у відзиві на позовну заяву відповідач визнавав і стверджував, що у шлюбі з ОСОБА_1 був придбаний транспортний засіб GMC Acadia, 2016 року випуску, вартістю 682 000 грн і кожен із подружжя має право на половину його вартості, тобто по 341 000 грн. Крім того, відповідач визнавав, що під час шлюбу з ОСОБА_1 31 липня 2019 року був придбаний транспортний Citroen Jumpy, 2016 року випуску, який він відчужив 31 серпня 2023 року та від продажу отримав грошові кошти в сумі 304 000 грн. ОСОБА_2 визнавав, що вказані кошти є спільним майном подружжя і його 1/2 частка складає 152 000 грн. 
Врахувавши вказані обставини, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових і фактичних підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 1/2 частини вартості відчужених проти її волі та не в інтересах сім`ї транспортних засобів, а саме: автомобіля Citroen Jumpy, 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіля GMC Acadia, 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , на загальну суму 493 000 грн (341 000+152 000).
Крім того, апеляційний суд зауважив, що чинне законодавство та практика Верховного Суду допускають можливість визнання і поділу між подружжям самочинно збудованого об`єкта нерухомого майна як єдиного цілого, а не лише матеріалів і конструктивних елементів. Такий поділ є юридично можливим за умови доведення належності земельної ділянки подружжю чи одному з них, відповідності забудови її цільовому призначенню та містобудівній документації, відсутності порушення прав інших осіб і підтвердження безпечної та надійної експлуатації об`єкта за результатами технічного обстеження (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, провадження № 14-56цс22).
Разом з тим, звертаючись з позовними вимогами про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння, спорудженого та не введеного в експлуатацію, розташованого по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не надала належних і допустимих доказів, які б підтверджували законність будівництва такого об`єкта, зокрема даних про забудовника, наявність проектної документації, дозвільних документів на виконання будівельних робіт, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а також будь-яких висновків спеціалізованої технічної експертизи щодо можливості поділу цього об`єкта як об`єкта нерухомості, його відповідності вимогам державних будівельних норм, надійності та безпечності експлуатації, відсутності загрози життю і здоров`ю людей та відсутності негативного екологічного впливу. 
Апеляційний суд констатував, що відсутність наведених доказів, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, унеможливлює визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину самочинно збудованого та не введеного в експлуатацію домоволодіння, оскільки позивачкою не доведено, ані відповідності цього об`єкта вимогам законодавства, ані можливості його безпечного та правомірного існування як об`єкта цивільних прав. Тому у задоволенні позову в цій частині суд першої інстанції мав відмовити саме через недоведеність позивачкою передумов, за яких законом і практикою Верховного Суду допускається визнання права власності на самочинно збудований об`єкт.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

05 березня 2026 року представник ОСОБА_2 - адвокат Красненко Ю. В. через підсистему Електронний суд надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2026 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, від 15 квітня 2020 року в справі № 565/495/18, від 09 червня 2021 року в справі № 537/5528/16.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 березня 2026 року справу розподілено судді-доповідачу Тітову М. Ю., судді, які входять до складу колегії: Зайцев А. Ю., Коротенко Є. В. 

Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 753/11854/23, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

24 квітня 2026 року справа № 753/11854/23 надійшла до Верховного Суду.

Розпорядженням в. о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 04 червня 2026 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 753/11854/23 між суддями у зв`язку обранням судді Тітова М. Ю. до Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2026 року справу № 753/11854/23 передано на розгляд судді-доповідачеві Осіяну О. М., судді, які входять до складу колегії: Сакара Н. Ю., Сердюк В. В.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника  ОСОБА_2 - адвоката Красненка Ю. В. мотивована тим, що апеляційний суд розглянув вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину нерухомого майна, стягнення компенсації вартості транспортних засобів, які не були предметом розгляду суду першої інстанції, чим порушив норми процесуального законодавства. 
Крім того, суди фактично вирішили позовну вимогу про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину спірного майна, яка позивачкою не заявлялась.
Апеляційний суд встановив належність спірної квартири відповідачу на підставі документів (договору купівлі-продажу, витягу з реєстру щодо права власності), які не були подані позивачкою разом із позовною заявою і клопотання про прийняття нових доказів позивачка не заявляла. 
Апеляційний суд безпідставно поклав обов`язок виплати компенсації у розмірі 493 000 грн виключно на відповідача, оскільки наявними у матеріалах справи дозами підтверджується, що автомобіль Citroen Jumpy, 2016 року випуску, був відчужений відповідачем від свого імені, а автомобіль GMC Acadia, 2016 року випуску, - позивачкою від свого імені, а тому у разі поділу спільного майна кожна сторона повинна була б передати іншій стороні частину отриманих від продажу автомобіля коштів.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

22 квітня 2026 року через підсистему Електронний суд від представника ОСОБА_1 - адвоката Селецької О .В. до Верховного Суду надійшов відзив у якому зазначено, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду є мотивованим, законним й ґрунтується на належних та допустимих доказах; судом вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 30 березня 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2023 року у справі № 753/7006/23.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син - ОСОБА_3 (а. с. 9, т. 1).

13 вересня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тесленко Ю. П., зареєстрованого в реєстрі за № 5501, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_3 (а. с. 26-27, т. 2).

18 серпня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Пєшою Т. М., зареєстрованого в реєстрі за № 2204, ОСОБА_2 придбав земельну ділянку, площею 0, 126 га, кадастровий номер 3220882202:02:002:0077, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Городище Бориспільського р-у Київської обл.

Того ж дня, 18 серпня 2011 року, на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Пєшою Т. М., зареєстрованих в реєстрі за № 2199 та № 2194, ОСОБА_2 придбав земельну ділянку, площею 0, 25 га, кадастровий номер 3220882202:02:002:0060, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та домоволодіння, яке розташоване за тією ж адресою, що підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 квітня 2023 року № 328927958 (а. с. 10-13, т. 1).

27 вересня 2003 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на автомобіль Mazda 626, 1988 року випуску.

31 липня 2019 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на автомобіль Citroen Jumpy, 2016 року випуску.
Згідно з довідкою територіального сервісного центру МВС № 8045 від 13 квітня 2023 року № 160/8045, автомобіль GMC Acadia, реєстраційний номер НОМЕР_2 , з 07 листопада 2020 року по 27 грудня 2022 року був зареєстрований за ОСОБА_1 (а. с. 19, т. 1).

19 грудня 2000 року ОСОБА_1 розірвала шлюб з ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 19 грудня 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського районного управління юстиції у м. Києві (а. с. 159, т. 1).

З 05 вересня 1981 року по 24 червня 2003 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , що підтверджується відмітками про сімейний стан в паспорті громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_2 (а. с. 79-81 ,т. 1).

Свідок ОСОБА_3 , допитаний в суді першої інстанції, пояснив, що сторони у справі є його батьками. Він пам`ятає, що спочатку сім`я проживала у діда з бабою у м. Києві, потім переїхали в квартиру в Бортничах та в подальшому придбали квартиру в Бортничах. Вказав, що батьки разом їздили на відпочинок, здійснювали спільні покупки, тобто мали спільний бюджет.

Свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що вона є колегою ОСОБА_1 з 1993 року. У 1998 році свідок познайомилась з ОСОБА_2 , оскільки він та ОСОБА_1 почали зустрічатись, а починаючи з 1999 року - спільно проживати. У 2001 році у них народився син ОСОБА_7 , на той час вони проживали на Троєщині у м. Києві. У 2002 році ОСОБА_2 привіз своїх дітей від першого шлюбу. Згодом сторони отримали відомчу квартиру в АДРЕСА_4 . В подальшому в Бортничах ними була придбана ще одна квартира. Свідок часто їздила на відпочинок зі сторонами у справі, а також разом на роботу та повертались з роботи додому.

Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що вона знайома з ОСОБА_2 з 1991 року, з 1996 року вони разом працювали в Київській обласній лікарні, у якій ОСОБА_2 з 1997 року обіймав посаду заступника головного лікаря з хірургічної частини. Вказала, що їй відомо про те, що з 1998 року у ОСОБА_2 почались відносини з ОСОБА_1 , вони зустрічались, а згодом почали разом проживати. У 2001 році у них народився син ОСОБА_7 , вона є хрещеною матір`ю дитини. В подальшому ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, у період якого придбали квартиру в Бортничах, дачу та автомобілі.

Згідно з довідкою у кримінальному провадженні № 12023105020001417, виданою Дніпровським УП ГУНП у м. Києві, встановлено, що до Дарницького УП ГУНП у м. Києві надійшла заява ОСОБА_1 про те, що невстановлена особа у невстановлений день, час та місце, невстановленим шляхом перереєструвала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а саме на автомобіль GMC Acadia, реєстраційний номер НОМЕР_2 , без її відома та згоди. На цей час по вказаному кримінальному провадженню триває досудове розслідування (а. с. 168, т. 1).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що постанова апеляційного суду ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Згідно зі статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві положення» СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Кодекс про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України ), який був чинним до 01 січня 2004 року, не містив норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі № 682/415/20 (провадження № 61-6297св21), від 11 липня 2022 року у справі № 755/6427/19 (провадження № 61-17021св21), від 17 березня 2023 року у справі № 489/4450/20 (провадження № 61-10013св22).

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту їх спільного проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).

Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.

До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц та від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, покази свідків, листи ділового та особистого характеру тощо.

Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із подружжя, свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може достовірно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших достатніх доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22).

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19)).

Належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16 (провадження № 61-21748св18).

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Апеляційний суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі й показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка довела належними та допустимими доказами факт її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з ОСОБА_2 , ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю, у період з 01 січня 2004 року до 30 березня 2004 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, суд правильно врахував наявні у матеріалах справи докази, а також показання свідків, які у сукупності підтверджують факт наявності між сторонами відносин, притаманних подружжю, зокрема: проживання сторін за однією адресою; наявність взаємних сімейних прав та обов`язків; спільний відпочинок; здійснення витрат.
Положеннями частини першої статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанову Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження № 61-38303св18)).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 березня 2004 року по 23 травня 2023 року.

13 вересня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тесленко Ю. П., зареєстрованого в реєстрі за № 5501, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_3 .

Крім того, 18 серпня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Пєшою Т. М., зареєстрованого в реєстрі за № 2204, ОСОБА_2 придбав земельну ділянку, площею 0, 126 га, кадастровий номер 3220882202:02:002:0077, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Городище Бориспільського р-у Київської обл., а також на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Пєшою Т. М., зареєстрованих в реєстрі за № 2199 та № 2194, ОСОБА_2 придбав земельну ділянку, площею 0, 25 га, кадастровий номер 3220882202:02:002:0060, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та домоволодіння, яке розташоване за тією ж адресою.

Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що вказане нерухоме майно було придбано за час перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 за спільні кошти, є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між сторонами шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину цього майна. 

Заявник не надав до суду достатніх і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності спірного нерухомого майна.

Посилання в касаційний скарзі на те, що апеляційний суд встановив належність спірної квартири відповідачу на підставі документів, які не були подані позивачкою разом із позовною заявою і клопотання про прийняття нових доказів позивачка не заявляла, - є необґрунтованим, оскільки матеріали справи свідчать про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 13 вересня 2004 року та витяг про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів про реєстрацію цього договору надані суду саме відповідачем (а. с. 19, 26-27, т. 1).

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації 1/2 частини вартості транспортних засобів: автомобіля Citroen Jumpy, 2016 року випуску, та автомобіля GMC Acadia, 2016 року випуску, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вказане рухоме майно придбано сторонами у шлюбі за спільні кошти, є спільним сумісним майном подружжя. 

Під час розгляду справи відповідач визнавав, що спірне рухоме майно придбано у шлюбі з позивачкою, та вказував, що вартість автомобіля GMC Acadia, 2016 року випуску становить 682 000 грн, автомобіля Citroen Jumpy, 2016 року випуску, - 304 000 грн і кожен із подружжя має право на половину їх вартості (а. с. 106-109, т. 1). Крім того, відповідач вказував, що 31 серпня 2023 року автомобіль Citroen Jumpy, 2016 року випуску, був відчужений ним за 304 000 грн.

З урахуванням вказаних обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 1/2 частини вартості відчужених без згоди позивачки та не в інтересах сім`ї вказаних транспортних засобів на загальну суму 493 000 грн (341 000 + 152 000).

Аргументи заявника про те, що суди фактично вирішили позовну вимогу про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину спірного майна, яка позивачкою не заявлялась, - колегією суддів відхиляються, оскільки справа розглянута в межах позовних вимог (у новій редакції), заявлених позивачкою у суді першої інстанції (а. с. 172-178, т. 1).

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Розглядаючи по суті спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, від 15 квітня 2020 року в справі № 565/495/18, від 09 червня 2021 року в справі № 537/5528/16, є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи по суті спору аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland»).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення суду апеляційної інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович