Справа №592/4534/26
Провадження №2-о/592/120/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
31 серпня 2026 року          м.Суми   
Ковпаківський районний суд м. Суми в складі головуючої судді Корольової Г.Ю., за участю секретаря судового засідання Перев`язки К.А., заявника ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Управління «Служби у справах дітей» Сумської міської ради , ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, 

У С Т А Н О В И В:
Позиція сторін у справі.
У травні 2026 року позивач звернувся до суду із вказаною заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, вказуючи на те, що він з 2009 по 2019 роки перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька – ОСОБА_4 ,
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.01.2022 року визначено місце проживання дитини – ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_1 . Постановою Сумського апеляційного суду від 24 листопада рішення першої інстанції залишено в силі. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 грудня 2022 стягнуто аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , але аліменти не сплачувалися.
Він як батько піклується про доньку, дбає про її здоров`я, самостійне здійснює її виховання, забезпечує всім необхідним для здорового фізичного і психічного розвитку дитини, створює належні умови для навчання та розвитку, самостійно допомагає їй з навчанням, бере активну участь у її житті. 
Позивач вказує, що він має право на отримання відстрочку від призову на підставі пункту 4 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», однак необхідно підтвердити факт самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років. У листопаді звертався до управління «Служби у справах дітей» Сумської міської ради та ІНФОРМАЦІЯ_4 з проханням надати відстрочку від призову по мобілізаціїї у зв`язку з самостійним вихованням дитини до 18 років, але пояснили, що наявних у нього документів для оформлення відстрочки недостатньо, так як відсутне документальне підтвердження цього факту. Факт самостійного виховання неповнолітньої доньки необхідний йому з метою захисту прав та інтересів дитини, своїх прав та інтересів, як батька, що займається вихованням та утриманням дитини. Дитина залишилась проживати і проживає з ним, ним створені всі належні умови проживання для доньки, він здійснює опіку над дитиною, виховує та доглядає її, піклується про стан здоров`я доньки. Просить встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровних разом за адресою: АДРЕСА_1 , а фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 . 
У судовому засіданні заявник вимоги позову підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.
Заінтересована особа - ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суд не повідомила.
Заінтересовані особи у судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. У відзиві ІНФОРМАЦІЯ_1 заперечують проти заявлених вимог і вказують, що позивачем ге надано доказів обмеження або припинення прав матері щодо виховання та утримання дитини. Також зазначили, що матір не повідомлена про фактичне місце проживання дитини. 
Процесуальні дії.
Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 березня 2026 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено судове засідання на 07 травня 2026 року.
Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 25.06.2026 залучено до участі у цивільній справі №592/4534/26 за заявою ОСОБА_1 - заінтересовані особи: Управління «Служби у справах дітей» Сумської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини в якості заінтересованної особи – ОСОБА_5 . 
Фактичні обставини справи.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 її батьками записані – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.01.2022 року визначено місце проживання дитини – ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_1 . 
Постановою Сумського апеляційного суду від 24 листопада рішення першої інстанції залишено в силі. 
Згідно довідки Миколаївської сільської ради Сумського району Сумської області ОСОБА_1 , 1981 року народження зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та має склад сім`ї – донька ОСОБА_4 . 
Згідно довідки Сумського закладу загальної середньої освіти 1-Ш ступенів №15 Сумської міської ради ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , навчається о 9-му класі цієї школи і всі заходи відвідує батько – ОСОБА_1 , мати – ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дитини, не звертається про надання інформації про навчання дитини, не цікавиться умовами перебування дітей в школі.
Довідкою з Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції підтверджується про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №592/4770/22, виданого Ковпаківським районним судом м. Суми 18.01.2023 про стягнення з ОСОБА_6 аліментів на утримання доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі частини її доходів на користь ОСОБА_1 і довідкою також підтверджено про не отримання аліментів ОСОБА_1 . 
Згідно договору оренди від 01 січня 2024 року ОСОБА_1 орендує з донькою квартиру в АДРЕСА_2 строком на один рік. Іншого договору ОСОБА_1 не надано. 
Згідно повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_4 , яке направлено ОСОБА_1 18.03.2026 року відмовлено у наданні відстрочки від призову у зв`язку не доведення факту самостійного виховання дочки ОСОБА_4 . 
Донька – ОСОБА_4 у судовому засіданні підтвердила, що її мати – ОСОБА_2 з нею не спілкується, не цікавиться нею і не підтримує стосунки. 
Позиція суду та оцінка аргументів сторін.
Згідно із частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої – четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, когось із батьків дитини є підставою для припинення їх обов`язку утримувати дитину.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Позивач просить установити факт самостійного виховання та утримання ним нповнолітньої доньки, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері.
Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Така позиція суду повністю відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22, і підстав для відступу від цієї позиції суд не вбачає.
На переконання суду, для встановлення обставин самостійності виховання позивачем дитини обов`язковим елементом є підтвердження виключних (непереборними/ винятковими/ неординарними/ особливими) у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).
Наведені вище виключні обставин, зокрема позбавлення фактичної змоги виконувати свої обов`язки іншого з батьків, у даній справі відсутні, а саме по собі визначення місця проживання неповнолітньої доньки з батько та проживання дитини з батьком, не свідчить про самостійне виховання та утримання дитини ним.
Суд наголошує, що факт свідомого ухилення іншого з батьків від участі у вихованні та утриманні дитини може бути підтверджений лише рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Тобто, захист порушених прав у зв`язку самоусуненням від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку шляхом пред`явлення позову про позбавлення батьківських прав, а не позову про встановлення факту самостійного виховання дитини.
Такий підхід до вирішення цієї справи, на переконання суду, цілком відповідає мотивам, з яких виходила Велика Палата Верховного Суду у справі №201/5972/22, адже конкретних вказівок, з яким із видів позову повинна звернутися заінтересована особа для підтвердження обставин самостійного виховання дитини - у ній не наведено. Суд вважає, що таким позовом має бути саме про позбавлення батьківських прав, а не встановлення юридичного факту, з міркувань, що були висловлені вище.
Стороною заявника також не надано суду доказів, що відповідачка не здатна виконувати батьківські обовязки в силу об`єктивних обставин.
Спір щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки на момент розгляду справи відсутній.
Таким чином, оскільки заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини без наявних порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача з боку інших осіб, враховуючи, що обов`язок батьків виховувати та утримувати дитини є невід`ємним, а встановлення факту протилежного можливе лише під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав, суд дійшов висновку, що у задоволенні цієї заяви необхідно відмовити за безпідставністю.
У разі відмови у задоволенні заяви, судові витрати покладаються на заявника (ст. 141 ЦПК України).
Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-82, 258-259, 263-265, 268, 273, 280-283 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
Судові витрати віднести на рахунок заявника.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заявник: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 .
Заінтересовані особи: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, м.Суми, вул.Харківська, 35, код ЄДРПОУ 34743343, ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлено 02.09.2026 року. 

Суддя Галина КОРОЛЬОВА